Справа № 369/7502/18
Провадження № 2/362/1411/26
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
07 травня 2026 року
Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого – судді Марчука О.Л.,
при секретарі – Неділько А.С.,
за участі позивачки – ОСОБА_1 ,
представника позивачки – адвоката Щербини Я.М.,
відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Сенс банк» про визначення ідеальних часток нерухомого майна,
В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вони набули спільне майно у вигляді житлового будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами сімейного законодавства щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя, позивачка просить визначити їй ідеальні частки у зазначеному нерухомому майні (т.с. 1, а.с. 1 – 4).
Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав.
При цьому, у судовому засіданні 07 травня 2026 року в судових дебатах представник позивачки просила визнати за позивачкою право власності на половину вказаного нерухомого майна.
Вказане, на думку суду, свідчить про неузгодженість правової позиції сторони позивачки, оскільки за змістом прохальної частини позову відсутні вимоги про визнання права власності та містяться вимоги саме про визначення ідеальних часток у нерухомому майні, що є абсолютно різними правовими категоріями.
Відповідач в судовому засіданні заперечив позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що:
- спірне нерухоме майно придбано за грошові кошти банку, а не за спільні кошти подружжя;
- на спірне нерухоме майно звернено стягнення як на предмет іпотеки, а тому на його поділ потрібна згода банку; але банк не надав такої згоди;
- на спірне нерухоме майно накладено арешт у кримінальному провадженні, що унеможливлює його поділ.
В судовому засіданні 27 листопада 2025 року, ухвалою яку занесено до протоколу судового засідання, вирішено проводити розгляд справи у відсутності представника третьої особи (т.с 3, а.с. 239 – 242).
При цьому, представником третьої особи надано суду додаткові письмові пояснення по справі, за змістом яких вона заперечила позовні вимоги та просила відмовити у їх задоволенні, оскільки вважає такі дії сторін способом ухилення від виконання боргових зобов`язань та перешкодою для реалізації банком іпотечного майна (т.с. 4, а.с. 26 – 28).
Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків.
З інформації від 04.02.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що під час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність:
- житловий будинок АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку, площею 0,15 гектари, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3221455800:01:011:0114, за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 1, а.с. 8 – 10).
При цьому, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду селище Калинівка територіально розташоване в адміністративних межах Фастівського району Київської області.
Також, в судовому засіданні сторони і представник позивачки не оспорили обставину набуття вказаного нерухомого майна саме під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а тому на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, дана обставина, яка визнана учасниками справи, не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.
Вирішуючи справу по суті вимог суд враховує та керується наступними положенням цивільного законодавства.
З урахуванням часу перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, до даних правовідносин слід застосовувати положення чинних на цей час Кодексу про шлюб та сім`ю України, а також Сімейного кодексу України.
Так, відповідно до частини першої статті 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України, положення якого діяли до набуття чинності Сімейним кодексом України, передбачав, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до норми статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Норми частин 1 і 2 статті 70 СК України передбачають, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Шлюбного договору між сторонами немає.
Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, що мають істотне значення, зокрема про те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Тобто, слід зробити висновок, що спірні житловий будинок і земельна ділянка є майном, набутим подружжям за час шлюбу, а тому, в силу норм сімейного законодавства, що діяло на той час коли його було набуто, належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, наявні підстави для поділу між сторонами вказаного нерухомого майна, що слід здійснити згідно із нормами діючого на той час шлюбно-сімейного законодавства та згідно із нормами частин 1 і 2 статті 70 СК України на засадах рівності часток майна дружини та чоловіка.
Натомість, позивачка не заявила позовних вимог про визнання за нею права власності на половину спірного нерухомого майна.
Зокрема, в судовому засіданні 07 травня 2026 року у судових дебатах представник позивачки просила визнати за позивачкою право власності на половину вказаного нерухомого майна.
Проте, суд не має правових підстав для вирішення і задоволення такого прохання, оскільки воно здійснене не у спосіб та не у формі визначених цивільним процесуальним законом, а також суперечить положенням ЦПК України.
Воднораз, під час розгляду справи сторона позивача не скористалась наданим їй відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України, правом до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Вказане, на думку суду, свідчить про неузгодженість правової позиції сторони позивачки, оскільки за змістом прохальної частини позову відсутні вимоги про визнання права власності та містяться вимоги саме про визначення ідеальних часток у нерухомому майні, що є абсолютно різними правовими категоріями.
Крім того, суд не приймає до уваги, відхиляє та не керується наведеними за змістом позову правовими позиціями касаційного суду, оскільки вони не мають жодного правового значення для правильного вирішення даної цивільної справи та не є релевантними до правовідносин які виникли між сторонами.
Суд зауважує, що наведені за змістом позову правові позиції касаційного суду, стосуються неподільних речей, а спірне нерухоме майно у вигляді жилого будинку і земельної ділянки – є речами які можливо поділити!
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка обрала невірний спосіб захисту свого права, оскільки майнові права позивачки можливо захистити шляхом визнання за нею права власності на половину спірного нерухомого майна.
Проте, вказаних вимог позивачка не заявила.
За таких обставин, позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
При цьому, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові судові витрати позивачки на сплату судового збору слід покласти на позивачку (т.с. 4, а.с. 108).
Враховуючи викладене, керуючись статтями 22 і 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, статтями 7, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, статтями 364, 368, 372 Цивільного кодексу України, статтями 1 – 13, 19, 23, 27, 34, 69, 76 – 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 – 265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивльного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Сенс банк» про визначення ідеальних часток нерухомого майна.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення – 07 травня 2026 року.