17.06.26
22-ц/812/1051/26
Справа № 478/1061/24 Головуюча у 1-й інстанції Сябренко І. П.
Провадження №22ц/812/1051/26   Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А 
 
Іменем України
17 червня 2026 року       м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів:  Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,
із секретарем судового засідання: Повертайленко Ю. В.,
за участю: представника позивача – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 , 
поданою від його імені представником ОСОБА_3 ,
на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 березня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Сябренко І. П. в залі судових засідань у селищі Казанка Миколаївської області о 13 годині 35 хвилині зі складанням повного рішення 11 березня 2026 року, у справі
за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 
про стягнення боргу за договорами позики 
В С Т А Н О В И Л А: 
У серпні 2024 року ОСОБА_4 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення на його користь 32 920, 61 доларів США загальної суми боргу за двома договорами позики від 1 березня 2015 року та 1 лютого 2018 року. 
В обґрунтування позовних вимог вказав, що 1 березня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено перший договір позики, за умовами якого відповідач отримав 1 550 доларів США, які зобов`язався повернути протягом 7 днів з дня направлення йому письмової вимоги позикодавця шляхом сплати позикодавцю суми позики, процентів за користування коштами в розмірі 36% річних, а також штраф у розмірі 50% від суми позики, у разі порушення строку повернення позики.
Крім того, 1 лютого 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав від нього у позику 8 000 доларів США, які зобов`язався повернути 1 грудня 2021 року та щомісяця сплатити 3 % від суми позики за користування позиченими коштами. 
Позикодавцем суми позики, отримані від позивача, не повернуті, проценти за їх користування не сплачені. 
Тому за сплином строку за другим договором позики та не виконання зобов`язань відповідачем, позивачем 17 червня 2024 року направлено на його адресу вимогу про повернення сум позик з процентами за їх користування, як за договором від 1 березня 2015 року, так і за договором від 1 лютого 2018 року. Однак ОСОБА_2 позики не повернуті, внаслідок чого ОСОБА_4 змушений звернутись до суду із цим позовом . 
У відзиві на позов відповідач, від імені якого діє представник ОСОБА_3 , вважав позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки він не отримував будь-яких грошей за вказаними договором та розпискою, а позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження факту отримання грошей за вказаними договором та розпискою. Вказував, що ніяких договорів не підписував.
Зазначив, що йому належить на праві власності земельна ділянка загальною площею 13,31 га з цільовим призначенням для товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Березнегуватської селищної громади Баштанського району Миколаївської області, яка була передана його батьком за життя в оренду позивачу на 49 років, але зобов`язання ОСОБА_4 за договором оренди виконувались несвоєчасно та не в повному обсязі. Після звернень відповідача за сплатою коштів, спочатку на його адресу почали приходити погрози і позивач звернувся до суду із цим позовом, після чого відповідач звернувся до правоохоронних органів. 
Наголошував, що не підписував боргову розписку та договір позики, а також не отримував листа про необхідність повернення 8 000 доларів США та зазначав, що позовні вимоги не співпадають з отриманими ним вимогами про повернення коштів. 
Вважав, що зазначене також спростовується фактом перерахування йому ОСОБА_4 10 000 грн. 
Тому, посилаючись на тривалий строк, протягом якого позивач не звертався з вимогами про повернення коштів, та вважаючи надані договір та розписку підробленими заперечував щодо задоволення позову. 
Окремо звернувся з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Клопотав про витребування від позивача оригіналів договору позики та борговій розписці. 
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2024 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання належності підписів виконаних на договорі позики та боргової розписки ОСОБА_2 .
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 5 грудня 2024 року поновлено провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання для вирішення клопотання експерта.
13 грудня 2024 року ОСОБА_2 надані вільні та умовні зразки підпису та почерку.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2024року задоволено клопотання експерта, провадження у справі зупинено.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2025 року поновлено провадження у справі, у зв`язку з надходженням клопотання експерта про неможливість проведення експертизи, у зв`язку з нездійсненням оплати її вартості.
У березні 2025 року відповідачем, від імені якого діє представник надано заяву про застосування позовної давності, з огляду на те, що позивач був обізнаним про порушення свого права щодо виконання договору, укладеного 1 березня 2015 року, ще 20 липня 2018 року, оскільки отримав в рахунок відшкодування лише 100 доларів США, тобто з цього дня знав про невиконання відповідачем зобов`язання, однак до суду із цим позовом звернувся лише 22 серпня 2024 року.
Посилався на судову практику.
Додатково надав відзив на позовну заяву із зазначенням розгорнутого обґрунтування попередньо викладених доводів. 
Повторно звернувся з клопотанням про призначення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи. 
Позивачем, що діє через свого представника, надано заперечення щодо повторного клопотання про призначення експертизи, з огляду на наявність ознак зловживання процесуальними правами.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2025 року клопотання відповідача задоволено частково, у справі призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи, провадження у справі зупинено. 
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 2 червня 2025 року поновлення провадження у справі, у зв`язку з надходженням клопотання експерта щодо уточнення поставлених питань.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2025 року у задоволенні клопотання експерта відмовлено, провадження у справі зупинено.
У червні 2025 року відповідач, діючи через свого представника, звернувся з клопотанням про зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 липня 2025 року провадження у справі поновлено, у зв`язку з надходженням повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи.
У серпні 2025 року відповідач, діючи через свого представника, звернувся з клопотанням про витребування з військової частини НОМЕР_1 відомостей про її переведення на воєнний стан і про залучення до виконання бойових завдань у зоні бойових дій та про зупинення провадження на час перебування відповідача у складі Збройних Сил України. 
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2025 року витребувано відомості щодо переведення військової частини на воєнний стан та залучення відповідача до виконання бойових завдань.
У вересні 2025 року військовою частиною надано витребувані відомості. 
Ухвалами Казанківського районного суду Миколаївської області від 6 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та у задоволенні заяви про відвід відмовлено. 
У листопаді 2025 року відповідач, діючи через свого представника, звернувся з клопотанням про призначення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 5 листопада 2025 року витребувано відомості щодо проходження відповідачем військової служби.
13 листопада 2025 року до Казанківського районного суду Миколаївської області надійшло повідомлення на виконання вимог вищевказаної ухвали. 
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 19 листопада 2025 року клопотання відповідача, поданого ним через представника, задоволено, ухвалено про витребування відомостей щодо переведення військової частини на воєнний стан. 
4 грудня 2026 року надійшло повідомлення на виконання вимог вищевказаної ухвали.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2025 року частково задоволено клопотання відповідача, подане від його імені представником, ухвалено про призначення у справі комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2026 року вищевказану ухвалу скасовано. 
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 березня 2026 року клопотання відповідача, подане від його імені представником, про призначення експертизи залишено без розгляду. 
Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 березня 2026 року позов ОСОБА_4 задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 6 680,61 доларів США за договором позики від 1 березня 2015 року, з яких 1550 доларів США основного боргу та 5130,61 доларів США відсотків за користування коштами, та 26 240 доларів США за договором позики від 1 лютого 2018 року, з яких 8 000 доларів США основного боргу та 18 240 доларів США відсотків за користування коштами. Розподілено судові витрати. 
Ухвалюючи рішення, суд виходив з відсутності підстав для застосування позовної давності до вимоги про повернення позики, строк виконання якої сторонами правочину пов`язано з моментом надіслання позикодавцем позичальникові письмової вимоги, та доведення позивачем неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, за відсутністю спростування позичальником факту укладення ним договорів.
8 березня 2026 року позивач, діючи через свого представника, звернувся з заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення на його користь 40 000 грн витрат на правничу допомогу. 
Додатковим рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2026 року заяву задоволено частково, стягнуто на користь позивача з ОСОБА_2 , 10 000 грн витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє представник, посилаючись на те, що ухвалене рішення ґрунтується на припущеннях та не підтверджено доказами, просить його скасувати та постановити нове, про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом помилково не враховано наведених відповідачем обставин щодо наявності у його власності 2-х земельних ділянок, які перебувають в орендні у позивача, за яким ним було отримано від позивача грошові кошти в рахунок майбутньої орендної плати для оплати вартості розроблення технічної документації на земельну ділянку, які після укладення договору оренди повернуті позивачу шляхом не отримання ним орендної плати. 
Проте, договорів за борговою розпискою та договором позики відповідач з позивачем не укладав та не підписував, внаслідок чого не брав на себе зобов`язань щодо повернення вказаних в них коштів з нарахуванням процентів. 
Також вказав, що належні йому на праві власності земельні ділянки більше десяти років перебувають в оренді у позивача, та ним підписувалось багато різних документів, а також порожніх аркушів, які перебували в розпорядженні у позивача, внаслідок чого вважав надання договору позики та розписки сумнівними, за відсутністю належної ідентифікації підписання ним цих документів. 
За наведеного вважав безпідставною відмову суду у призначенні експертизи та ухвалення рішення без висновків експерта.
Посилався на безпідставність висновків суду про відсутність підстав для застосування позовної давності. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, діючи через свого представника, вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, з огляду на ухвалення місцевим судом законного та обґрунтованого рішення із наданням правильних висновків щодо відсутності підстав для застосування позовної давності, наявності ознак затягування розгляду справи у зв`язку з подачею клопотання про проведення експертизи, але без її подальшої оплати, та звернення з клопотанням про зупинення провадження у справі на час проходження військової служби в той час, які відповідач перебував у себе вдома внаслідок самовільного залишення військової частини. 
Надав додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу щодо відсутності підстав для зупинення провадження у справі на час перебування відповідача на військовій службі у зв`язку із залишенням ним служби. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 1 березня 2015 року між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позику 1 550 доларів США, які зобов`язався повернути протягом 7 днів з дня направлення йому письмової вимоги позикодавця та зобов`язався сплатити за користування коштами 36% річних, а також штраф у розмірі 50% від суми позики, у разі порушення строку повернення позики ( т. 1 а.с.25).
Крім того, 1 лютого 2018 року ОСОБА_2 отримав у борг від позивача 8 000 доларів США, які зобов`язався повернути 1 грудня 2021 року та щомісяця сплатити 3% від суми позики за користування позиченими коштами (т.1 а.с.26). Свої зобов`язання сторони підтвердили в простій письмовій формі, склавши розписку, підписану ОСОБА_2 . 
У визначений розпискою строку, а саме 1 грудня 2021 року відповідач гроші на користь позивача не повернув.
Не повернув відповідач кошти і за договором позики від 1 березня 2015 року протягом семи днів, з дня направлення 17 червня 2024 року на його адресу вимоги позивача про повернення та виконання цього договору (т.1 а.с.7, 25), крім оплати суми в 100 доларів США, що отримані ОСОБА_4 20 липня 2018 року (т.1 а.с.26). 
Таким чином, строком виконання зобов`язання з повернення суми позики за договором позики у виді розписки від 1 лютого 2018 року є 1 грудня 2021 року, а за договором позики від 1 березня 2015 року - 24 червня 2024 року, як сьомий день з дня направлення на адресу позичальника вимоги позикодавцем. 
Відповідно до положень статей 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Втім, оспорюючи укладення шляхом підписання договору позики від 1 березня 2015 року та розписки від 1 лютого 2018 року, відповідач заявив про відсутність ідентифікації його підпису на цих документах, при тому не звернув увагу на положення частини 1 статті 81 ЦПК України, де обов`язок доведення тих обставин, як підставу своїх заперечень проти пред`явлених вимог повинна довести та сторона, яка проти них заперечує. 
Тому доведення відсутності волевиявлення на укладення та підписання договорів позики відповідно до частин 1 та 2 статті 77, частини 2 статті 78 і частини 1 статті 80 ЦПК України повинно було доведено відповідачем у судових засіданнях виключно за допомогою експертизи. 
В іншому випадку, за відсутністю у справі таких доказів, слід керуватися приписами статті 204 ЦК України, за якими діє презумпція правомірності правочинів, укладених між сторонами, та підтверджених позивачем за допомогою наданих суду оригіналів договору та розписки. 
За наведених обставин усі твердження позичальника не є слушними та не є свідченням добросовісності його дій, які сприяли, як затягуванню строків розгляду справи протягом тривалого строку, так і не були направлені на виконання ним свого процесуального обов`язку, після задоволення заявлених його представником клопотань про проведення експертиз, від виконання яких він в подальшому ухилився, як у зв`язку з не здійсненням оплати призначеної судом експертизи, так і не намагався надати додаткові докази, що були витребувані у нього судом на підставі клопотання експерта, що призвело до неможливості надання суду експертного висновку.
У цьому випадку посилання представника відповідача на наявність між сторонами інших правовідносин, пов`язаних з укладенням між ними договору оренди землі, що потребувало замовлення технічної документації, не доведено перед судом за допомогою належних та допустимих доказів, як за відсутності зазначення у договорі позики цільового використання наданих у позику коштів, що в цілому не змінює характер позичального зобов`язання, так і відсутності укладення між сторонами різного роду правочинів в один і той же проміжок часу. Крім того, за наявності інших правовідносин між сторонами цивільне законодавство передбачає можливість їх новації у договір позики відповідно до статті 1053 ЦК України, але такі докази у справі відсутні.
За таких обставин, судом першої інстанції, в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно досліджено обставини справи, належно оцінивши надані сторонами докази і дійшов правильного висновку, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України сторонами було укладено два договори позики, які вони оформили в простій письмовій формі шляхом складення договору та розписки. 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.
У відповідності до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Таким чином, у справі судом правильно встановлено, що за договором позики від 1 березня 2015 року, відповідач повинен був повернути позивачу кошти в розмірі 1 550 доларів США, протягом семи днів з дня направлення йому вимоги, тобто 24 червня 2024 року, а за розпискою від 1 лютого 2018 року на день виконання зобов`язань – 1 грудня 2021 року. Ці кошти відповідачем не повернуто і тому є усі підстави для їх стягнення в судовому порядку. Підстав для застосування позовної давності до пред`явлених вимог в цій частині немає, оскільки за розпискою позовна давність не сплила за обставинами, визначеними законом, а за договором позики від 1 березня 2015 року строк його виконання пов`язаний з пред`явленням вимоги кредитором відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України, після чого вимога пред`явлена у судовому порядку в межах позовної давності. 
Так, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої згідно до статті 253 ЦК України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України та за загальним правилом починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання (частина 5 цієї статті).
Якщо вимога стосується стягнення щомісячного платежу, то перебіг позовної давності, зокрема, щодо кожного щомісячного платежу процентів, починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Тому невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Таке правило застосування норми матеріального права стосовно перебігу позовної давності щодо щомісячних платежів сформульовано у правових позиціях Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2013 року під час розгляду справи №6-116цс13, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року під час розгляду справи № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, та викладено у аналогічних висновках 28 березня 2018 року у постанові Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи № 444/9519/12, які підлягають застосуванню у цій справі відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України.
Тому за загальним правилом сплив позовної давності у відповідності до частини 4 статті 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Разом з тим, під час визначення перебігу позовної давності окремо слід врахувати зміни, що відбулися у законодавстві, зокрема, змістом пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), продовжуються на строк дії такого карантину.
Такий карантин введено на території України з 12 березня 2020 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби ( COVID-19)» та скасовано з 1 липня 2023 року.
В подальшому Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався на підставі Указів та діє станом на час ухвалення цієї постанови.
У відповідності до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, спочатку продовжено, а потім зупинено на строк дії такого стану.
Тобто, якщо позовна давність за пред`явленими вимогами не сплила до початку введення карантину, а в подальшому і воєнного стану, то вона є продовженою на строк дії карантину та введення на території України воєнного стану, а потім є зупиненою на час введення на території України воєнного стану. 
За наведеного та за встановлених колегією суддів обставин підстави для застосування позовної давності до основної вимоги про стягнення сум позики відсутні, оскільки кредитор звернувся до суду, після настання строку виконання зобов`язань з повернення сум позики в межах позовної давності. 
В той же час є підстави для її застосування до нарахованих позивачем процентів за договором від 1 березня 2015 року, оскільки за його умовами передбачена щомісячна сплата процентів з дня отримання позики і до дня повернення. 
Таким чином за кожним не сплаченим щомісячним платежем позовна давність розраховується окремо та тече паралельно до вимог про сплату інших щомісячних платежів за цим договором.
За такого, право вимоги кредитора на стягнення не сплачених позичальником щомісяця процентів за період з березня 2015 року по березень 2017 року включно на час звернення до суду втрачено за спливом позовної давності, внаслідок чого є підстави для відмови в стягненні нарахованих за цей період щомісячних процентів на підставі поданої представником позичальника заяви про застосування позовної давності до пред`явлених вимог. 
При тому самостійне зарахування позикодавцем 100 доларів, сплачених 20 липня 2018 року, як повернення сум, не може вважатись перериванням позовної давності відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України щодо інших не сплачених щомісяця процентів за період з липня 2015 року, оскільки не має підтвердження стосовно визнання такого боргу позичальником та вчинення ним дій саме з його погашення, тобто зарахування цієї суми здійснено кредитором самостійно, на свій розсуд, а тому такі дії не можуть покладати тягар з визнання боргу на відповідача та призвести до переривання пропущеної позикодавцем позовної давності до щомісячних платежів за період з березня 2015 року по березень 2017 року включно.
Також слід врахувати, що за алгоритмом розрахунку, наданого позивачем, щомісячний платіж з погашення процентів за користування позикою, отриманою відповідачем за договором від 1 березня 2015 року складає суму в 46,50 доларів США, внаслідок чого їх сплата у липні 2018 року стосується сплати процентів за два з половиною місяця, а отже така вимога не виходить за межі визначеного колегією суддів строку, починаючи з квітня 2017 року. 
Тобто, у випадку нарахування позикодавцем процентів за користування позиками позовна давність до вимоги про стягнення процентів за користування позикою за договором позики від 1 березня 2015 року за період їх щомісячного нарахування з квітня 2017 року і до 24 червня 2024 року не сплила, так як з 2 квітня 2020 року її строк було продовжено, а в подальшому зупинено. 
У відповідності до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначається, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені у договорі. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому до статті 1048 ЦК України (частина 2 статті 1050 ЦК України). 
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина 1 статті 1050 ЦК України).
Таким чином, слід виснувати, що у позикодавця є право на отримання від позичальника процентів в межах строку виконання зобов`язань за умовами договору, тобто за договором позики від 1 березня 2015 року строком до 24 червня 2024 року, а за розпискою від 1 лютого 2018 року до визначеного сторонами за умовами договору строку його виконання – до 1 грудня 2021 року.
Підстави для нарахування процентів за умовами договору, після настання строку виконання зобов`язання, зокрема, за розпискою від 1 лютого 2018 року, після 1 грудня 2021 року немає, враховуючи правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року під час розгляду справи № 444/9519/12, та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де висновувано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.
За наведеного, оскільки позивачем пред`явлено вимоги лише в порядку невиконання договорів, є підстави для стягнення боргу за нарахованими процентами за договором позики від 1 березня 2024 року за період з 2 квітня 2017 року по 24 червня 2024 року, а за розпискою від 1 лютого 2018 року за період з 1 лютого 2018 по 1 грудня 2021 року.
Таким чином, пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача за договором позики від 1 березня 2015 року борг в загальному розмірі 5 495 доларів 50 центів США, з яких: 1550 доларів США основного боргу та 3945 доларів 50 центів США у вигляді відсотків за користування коштами, та за договором позики від 1 лютого 2018 року борг в загальному розмірі 18 560 доларів США , з яких: 8 000 доларів США основного боргу та 10 560 доларів США відсотків за користування коштами.
На підставі чого рішення суду першої інстанції слід змінити відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, а апеляційну скаргу задовольнити частково.
Також слід змінити судове рішення і в частині розподілених судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача 7 434 грн 02 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, та з позивача на користь відповідача 5 418 грн 73 коп. судового збору, сплаченого за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.
Щодо ухваленого судом додаткового рішення суду, то воно не є предметом апеляційного перегляду за поданою відповідачем апеляційною скаргою. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені представником ОСОБА_3 , задовольнити частково. 
Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 березня 2026 року змінити, зазначивши про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення сум за договорами позики.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 за договором позики від 1 березня 2015 року борг в загальному розмірі 5 495 доларів 50 центів США, з яких: 1550 доларів США основного боргу та 3945 доларів 50 центів США у виді відсотків за користування коштами, та за договором позики від 1 лютого 2018 року борг в загальному розмірі 18 560 доларів США , з яких: 8 000 доларів США основного боргу та 10 560 доларів США відсотків за користування коштами.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 7 434 грн 02 коп. судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 5 418 грн 73 коп. судових витрат за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча      О. О. Ямкова
Судді       Т. В. Крамаренко 
О. В. Локтіонова