Справа № 464/6467/24 
Провадження 2/465/1819/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
22.06.2026 року         м. Львів
Франківський районний суд м. Львова у складі:
головуючого судді – Мартьянової С.М. 
при секретарі – Штокало С.-М. Р. 
за участю:
позивачки ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якому просила суд визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю та в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме 2/3 квартири АДРЕСА_1 визнати за позивачкою право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позову зазначила, що 22 листопада 2003 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , який був зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 3759. 
28 вересня 2023 року шлюб між сторонами розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова (справа №464/5665/23).
12 травня 2005 року сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2 . Квартира складалася з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,9 м.кв. та кухні. Загальна площа квартири - 29,3 кв.м.
Придбали сторони цю квартиру за 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США: у кожного зі сторін було по 5 000 (п?ять тисяч) доларів США і ще 9 000 (дев?ять тисяч) доларів США ними було взято в кредит.
Оскільки сім?я збільшувалась, та у сторін було двоє дітей, то батько позивачки, ОСОБА_5 , запропонував їй продати належну йому на праві власності малосімейну квартиру у місті Львові та їх однокімнатну обміняти на двокімнатну. З метою реалізації його пропозиції - ОСОБА_5 18.08.2011 року видав довіреність на ОСОБА_1 на продаж належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_3 , посвідчену Юрчакевич Н.М., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за №1332.
06 вересня 2011 року ОСОБА_1 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 продала квартиру АДРЕСА_3 . Квартира складалася з однієї кімнати, житловою площею 16,6 м.кв. Загальна площа квартири - 17,8 кв.м. Продала вона цю квартиру за АДРЕСА_4 .
25 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 належну сторонам на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 . Дану квартиру відповідач продав за 34000 (тридцять чотири тисячі) доларів США.
03 грудня 2011 року сторони купили нову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з двох кімнат, житловою площею 28,2 м.кв та кухні. Загальна площа квартири - 42,5 кв.м. Купили сторони цю цю квартиру за 47 000 (сорок сім тисяч) доларів США.
Тобто на купівлю спірної квартири сторонами було потрачено 47 000 доларів, ще 4 000 доларів пішло на ремонтні роботи в цій квартирі; разом 51 000 (п?ятдесят одна тисяча) доларів США, з яких 17 000 доларів США (1/3) були особистими коштами позивачки, які вона отримала від продажу квартири свого батька, а 34 000 доларів США - спільними коштами подружжя.
Таким чином 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , на думку позивачки, є її особистою приватною власністю, а 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя.
У зв`язку з вищевикладеним позивачка і була змушена звернутися до суду з даними позовними вимогами. 
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 25.09.2024 року цивільну справу №464/6467/24 (пров. №2/464/1958/24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя передано за підсудністю до Франківського районного суду м. Львова.
Згідно супровідного листа Сихівського районного суд м. Львова від 24.10.2024 року вищевказана цивільна справа надійшла до Франківського районного суду м. Львова 05.11.2024 року.
Відповідно до протоку автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2024 року головуючим суддею визначено Мартьянову С.М.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова 07.11.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. З метою виконання вимог ч.1ст.189 ЦПК України розпочати підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання.
17.02.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на наступні обставини. 
Так, Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2023 року у справі № 464/5665/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 розірвано шлюб між сторонами.
Звертаючись із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 вказала, що з 2010 року між сторонами почали виникати суперечки, які в свою чергу не давали змогли дійти до порозуміння у вирішенні сімейних питань, що призвело до припинення шлюбних відносин.
У даній же справі про поділ майна подружжя ОСОБА_1 займає суперечливу позицію, суть якої зводиться до того, що в 2011 році батько Позивачки подарував їй особисті грошові кошти для придбання квартири на ім`я Відповідача.
06.09.2011 року ОСОБА_5 (батько Позивачки) продав, а ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_3 . Від імені продавця на підставі довіреності діяла ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 5 цього Договору продаж вчинено за 26 945 гривень. ОСОБА_1 підписанням цього договору підтверджує отримання від покупця зазначених грошей повністю та відсутність до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунків за продаж квартири.
П. 16 цього Договору передбачено, що сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їхнім інтересам, умови договору зрозумілі і відповідають реальним домовленостям.
Доводи Позивачки про продаж означеної квартири за ціною 17 000 доларів США спростовуються змістом самого нотаріально посвідченого правочину. Цей правочин, до того ж, підписувався безпосередньо Позивачкою, як представником продавця за довіреністю.
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що умови договору купівлі- продажу були оспорені будь-якою із сторін. Доводи про продаж квартири за іншою вартістю, ніж та, що зазначена в самому договору, - належними і допустимими доказами не підтверджені.
Також матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що вилучені продавцем ОСОБА_5 грошові кошти від продажу його квартири були передані Позивачці ОСОБА_1 для купівлі наступної квартири.
Щодо продажу подружжям їхньої спільної квартири АДРЕСА_2 , то такий за умовами Договору від 25.11.2011 року вчинено за 215 000 гривень.
Умови договору, в тому числі щодо ціни, були погоджені Позивачем і Відповідачем, як подружжям: договором прямо передбачено наявність згоди на його укладення зі сторони ОСОБА_1 , яка посвідчена нотаріально.
Сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Як і в випадку із першим договором, цей договір сторонами не оспорювався, доказів вчинення правочину за будь-якою іншою ціною матеріали справи не містять, а сама Позивачка брала безпосередню участь в його укладенні.
03.12.2011 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 за ціною 45 061 гривня (п. 5 Договору).
При цьому, за п. 11 цього Договору квартира купується за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_1 .
Тобто, як і у випадку продажу спільної попередньої квартири, при купівлі наступної квартири ОСОБА_1 погоджувала умови договору купівлі-продажу, в тому числі і ціну придбання.
Жодних застережень з приводу достовірності ціни продажу квартири від неї не поступало. Належних і допустимих доказів передачі продавцю будь-якої іншої суми, окрім тієї, яка зазначена в договорі, не подано.
За п. 15 Договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їхнім інтересам, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості.
Звертають увагу, що у справі про розірвання шлюбу позивачка заявляла про виникнення непорозумінь і суперечок між сторонами уже з 2010 року. Натомість у даній справі про поділ майна подружжя позивачка намагається переконати Суд у тому, що при таких конфліктних обставинах вона прийняла в подарунок від батька грошові кошти, які спрямувала на купівлю відповідачем спірної квартири на його (Відповідача) ім`я. Така версія розвитку подій суперечить як письмовим нотаріально посвідченим договорам, так і позиції самої ОСОБА_1 .
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07.04.2025 клопотання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про виклик та допит свідків в судовому засіданні – задоволено.
Викликано та допитано в судовому засіданні свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Попереджено свідків про кримінальну відповідальність передбачену ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.
Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті
Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. 
Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. А також, пояснив, що відповідач фактично не заперечує про визнання право власності за позивачкою на частину квартири. 
Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача. допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази у їх сукупності та кожен доказ окремо, дійшов наступних висновків. 
У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що між сторонами було зареєстровано шлюб 22.11.2003 у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, про що зроблено запис за №3759. 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2023 (справа №464/5665/23) позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 22 листопада 2003 року, зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис №3759. 
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2005, який посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Пелех О.З., зареєстрований в реєстрі за №1877, продавець ОСОБА_12 зобов`язується передати за цим договором майно, а саме квартиру у власність покупцю ОСОБА_4 , а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. 
Відповідно до п.6 вищевказаного Договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 14000 грн., що є реальною вартістю відчужуваної квартири, та отримані продавцем від покупця до нотаріального посвідчення цього договору. 
12.05.2005 року ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014/08-5/2423-СК, та відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 6860,00 євро. Кредит надавався на 60 місяців з 12.05.2005 по 12.05.2010. 
06.09.2011 між ОСОБА_5 , від імені якого по довіреності діяла ОСОБА_1 , та ОСОБА_13 , від імені якої по довіреності діяв ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом ЛМКП Кміть Л.І.. зареєстрований в реєстрі за №2201.
Відповідно до умов вищевказаного договору, ОСОБА_5 передає, а ОСОБА_13 приймає у власність квартиру АДРЕСА_3 . 
Відповідно до п. 5 Договору, продаж вчинено за 26 945 гривень, які представник продавця ОСОБА_1 отримала повністю від представника покупця ОСОБА_7 до підписання цього договору. ОСОБА_1 підписанням цього договору повністю підтверджує отримання від представника покупця зазначених грошових коштів повністю та відсутність до представника покупця будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунків за продаж квартири. 
25.11.2011 ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М., зареєстрований в реєстрі за №1791.
Відповідно до умов даного договору, продаж вчинено за 215000,00 грн, які продавець отримає від покупця після підписання даного договору. Факт розрахунку підтверджується нотаріально посвідченою заявою продавця про повний розрахунок. 
У зв`язку з перебуванням продавця – ОСОБА_4 в шлюбі є згода дружини – ОСОБА_1 , посвідчена Нор Н.М., приватним нотаріусом ЛМНО. Зміст заяви нотаріусом доведено до відома продавця – ОСОБА_4 
03.12.2011 між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Кміть Л.І., зареєстровано в реєстрі за №2993.
Згідно п. 5 даного Договору, продаж вчинено за 45061 грн., які ОСОБА_10 отримала повністю від ОСОБА_4 до підписання цього договору. ОСОБА_10 підписанням цього договору підтверджує отримання від покупця зазначених грошей повністю та відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунків за продаж квартири. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав суду, що він є рідним братом позивачки, та йому відомо, що батько хотів продати свою квартиру по АДРЕСА_5 для сестри та її дітей. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав суду, що позивачка є її племінницею по лінії матері, та їй відомо зі слів інших, що у батька позивачки була квартира (ковалерка), яку він продав, щоб донька купила собі квартиру. Також пояснила, що гроші на квартиру були передані позивачці батьком, проте при яких обставинах та конкретне місце передачі пояснити не змогла у зв`язку з тим, що не пам`ятає. 
Згідно з положеннями ст.15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права, пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Докази подаються сторонами та учасниками справи.
Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.3,4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно з ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України (далі - СК України), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Крім того, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, а також премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди, страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (ч.2-5 ст.57 СК України).
Згідно ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК України).
Як передбачено ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 (провадження №274/3158/15-ц).
Аналогічне зазначено також Верховним Судом у Постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі №344/11089/18 (провадження №61-3205св22).
Відповідно до ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, заробітна плата та інші доходи не є особистими коштами одного з подружжя.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Статтями 68 і 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами першою та другою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників, тощо.
Зі змісту пунктів 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 Постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06 лютого 2018 року, №404/1515/16-ц від 05 квітня 2018 року).
За змістом Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Аналогічні висновки викладено в Постановах Верхового Суду №753/16242/18 від 07 грудня 2022 року, №344/11089/18 від 30 листопада 2022 року, №553/1867/19 від 16 січня 2023 року.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу №343/1294/18, в Постанові по якій від 04 березня 2021 року акцентував увагу на тому, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження №61-13422св19) висловлена правова позиція, згідно з якою факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18.
Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено письмовими доказами, доданими до матеріалів справи, в період шлюбу, зареєстрованого між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , останнім 03.12.2011 року на підставі Договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Кміть Л.І., та який зареєстровано в реєстрі за №2993, набуто спірне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Разом з тим, позивачка та її представник наголошували на тому, що на купівлю спірної квартири сторонами було потрачено 47 000 доларів, ще 4 000 доларів пішло на ремонтні роботи в цій квартирі; разом 51 000 (п?ятдесят одна тисяча) доларів США, з яких 17 000 доларів США (1/3) були особистими коштами позивачки, які вона отримала від продажу квартири свого батька, а 34 000 доларів США - спільними коштами подружжя.
Згідно ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не бере до уваги надані стороною позивачки Договір завдатку від 19.08.2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , та Договір завдатку від 06.11.2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , оскільки вартість продажу квартир зазначена у договорах купівлі-продажу, посвідчених приватними нотаріусами.
Більш цього, вказані докази не підтверджують факт передання батьком позивачки грошових коштів на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 .
Також, суд не бере до уваги наданий стороною позивачки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , під час продажу якої позивачка діяла від імені батька ОСОБА_5 на підставі довіреності, оскільки факт укладення від імені батька договору купівлі-продажу квартири не доводить факту передання грошових коштів, отриманих від продажу вказаної квартири батьком його доньці, для придбання спірної квартири.
Окрім цього, на переконання суду, покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_8 не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, не підтверджують дійсне передання батьком позивачки ОСОБА_5 грошових коштів доньці ОСОБА_1 та їх подальше використання останньою саме на придбання спірної квартири.
Відтак, позивачка та її представник не надали достатніх доказів на спростування вище вказаної презумпції, передбаченої ст.60 СК України, а саме на підтвердження того, що конкретні грошові кошти дійсно були передані батьком позивачки останній саме для придбання нею спірної квартири.
Інші доводи сторони позивачки, на переконання суду, не впливають на вирішення спору.
Таким чином, придбане в період шлюбу сторонами майно є спільною сумісною власністю подружжя і, враховуючи відсутність підстав для відходу від рівності часток, належить їм порівну, а тому позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а саме слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_6 .
Керуючись ст. ст.12,13,76-82, 89, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя – задовольнити частково.
Визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_6 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_6 .
В решті позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Найменування сторін та учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 . 
Повний текст рішення виготовлено 02.07.2026 року.

Суддя     Мартьянова С.М.