ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року  Справа № 903/99/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Миханюк М.В. 
без участі представників сторін
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 25.03.2026 суддею Дем`як В.М. у м. Луцьк (повний текст рішення складено 25.03.2026) у справі № 903/99/26 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальність "ДПП Ресурс"
до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства імені Івана Франка
про стягнення 1159865, 56 грн 

ВСТАНОВИВ:
ТзОВ "ДПП Ресурс" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з ПОСП імені Івана Франка 1159865, 56 грн заборгованості, в т.ч. 1081080 грн основного боргу та 78785, 56 грн пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Обґрунтовуючи позовні вимоги товариство послалось на порушення відповідачем договору поставки № РІ-121 від 27.10.2025 в частині своєчасної оплати за поставлений товар.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 25.03.2026 у даній справі позов ТзОВ "ДПП Ресурс" задоволено; стягнуто з ПОСП ім. Івана Франка на користь позивача 1159865, 56 грн заборгованості в т.ч. 1081080 грн основного боргу, 78785, 56 грн пені та 13918, 38 грн витрат пов`язаних з оплатою судового збору.
Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати в частині стягнення з підприємства на користь позивача 13918, 38 грн витрат по сплаті судового збору та ухвалити у вказаній частині нове рішення про покладення витрат на оплату судового збору в розмірі 13918, 38 грн на позивача.
Аргументуючи доводи апеляційної скарги підприємство посилається на положення п. 2 ч. 3 ст. 162 ГПК України, згідно якої позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), якщо такі відомості відомі позивачу, вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), відомі номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. Скаржник вказує, що позивачем порушено вищевказану норму, оскільки позовна заява подана без зазначення відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету позивача та відповідача, а також відсутня адреса електронної пошти відповідача. Зауважує, що згідно ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Водночас ГПК України не містить правових норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак, системний аналіз ГПК України дозволяє стверджувати, що неправильними діями сторони є свідомі необґрунтовані дії, які доводять зловживання процесуальними правами. Відтак, скаржник вказує на наявність законодавчих передумов для покладення судового збору за подання позовної заяви повністю чи частково на позивача, що на його думку не було враховано судом першої інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області від 25.03.2026 у справі № 903/99/26; постановлено розглянути апеляційну скаргу без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. 
В силу ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.
Судами встановлено, що 27.10.2025 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки № РІ-121, згідно якого постачальник передає у власність покупця паливну деревну гранулу та/або брикети паливні типу RUF в строки та на умовах, передбачених даним договором, а покупець приймає та оплачує товар на умовах, визначених у даному договорі. Згідно п. п. 1.2.-1.4. договору, найменування, кількість та ціна товару, що поставляється по даному договору, визначаються у видаткових накладних або рахунках, які оформляються сторонами при прийомі-передачі кожної партії товару. Під партією товару сторони розуміють товар, що поставляється згідно відповідної видаткової накладної. Усі видаткові накладні, підписані сторонами, починаючи з дати укладення цього договору і до закінчення строку його дії є його невід`ємними частинами. Найменування, кількість, вартість товару, ціна, умови поставки, умови оплати, тощо визначається згідно підписаних сторонами видаткових накладних на товар та/або специфікацій, та/або замовлення. Замовлення на поставку надається покупцем, в будь-якій зручній для нього формі (в тому числі усній) і має містити дані про: найменування та код ЄДРПОУ адресата заявки; найменування товару; кількість товару; базис поставки; бажані терміни поставки. Постачальник гарантує, що товар належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним в Україні законодавством. Згідно п. п. 2.1.-2.3. договору, ціна за товар є договору складається із сум, зазначених в накладних або рахунках, якими оформляються прийом-передача товару, поставленого на підставі даного договору. У разі зміни ціни на товар, постачальник засобами телефонного, факсимільного зв`язку або електронної пошти зобов`язується повідомити про це покупця. Поставка товару здійснюється за домовленістю сторін продавцем або покупцем у відповідності до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс" (редакція 2010 року) на одній з таких умов (базис поставки): FCA - (пункт відвантаження); СРТ - (пункт призначення); EXW - (місце зберігання); DDP - (склад Покупця). Конкретна умова поставки (базис поставки) зазначається у відповідній товарно-транспортній накладній та/або замовленні. Датою поставки партії вважається дата прийому-передачі Товару, зазначена у відповідній накладній або рахунку (відповідному товаро-супровідному документі), (п. п. 4.1.-4.2. договору). Відповідно до п. п. 5.1.-5.2. договору, постачальник зобов`язується передати товар покупцю на підставі попередньої оплати за товар. Попередня оплата здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на підставі рахунку-фактури. Перехід ризиків та права власності на товар відбувається в момент прийому-передачі товару в залежності від місця поставки: на складі покупця або постачальника. Якщо товар, що поставляється, виявиться дефектним або не відповідатиме умовам якості, або кількості узгодженим сторонами, постачальник зобов`язаний замінити такий товар на товар належної якості, або допоставити необхідну кількість товару протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання від покупця відповідного акту. Усі витрати, пов`язані з такою заміною, покладаються на постачальника. Зазначений пункт застосовується лише в тому випадку, якщо в момент прийому-передачі товару покупець виявив невідповідність якості чи кількості товару інформації, яка зазначена у товаро-супровідних документах та склав про це відповідний акт з обов`язковим залученням представника постачальника. У разі наявності розбіжностей між сторонами щодо кількості та/або визнання наявності недоліків, дефектів товару, будь-яка сторона за письмовим погодженням з іншою стороною має право залучити незалежного спеціаліста (експерта) для надання висновку з цього питання з віднесенням витрат на оплату його послуг на ту сторону, позиція якої не була підтверджена спеціалістом (п. п. 6.1.-6.3. договору). Згідно п. п. 7.1., 7.7. договору в разі невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, вони несуть відповідальність, встановлену цим договором та чинним законодавством. За не оплату або несвоєчасний розрахунок за поставлений товар покупець оплачує постачальнику на його вимогу пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, та діє до 31.12.2026, а у відношенні до грошових розрахунків - до повного виконання сторонами своїх обов`язків (п. 9.1. договору).
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем у листопаді місяці 2025 року було поставлено, а відповідачем прийнято товарно-матеріальних цінностей загальною вартістю 1081080 грн, що підтверджується видатковими накладними № 2680 від 08.11.2025 на суму 270270 грн, № 2681 від 08.11.2025 на суму 270270 грн, № 2698 від 10.11.2025 на суму 270270 грн та № 2712 від 11.11.2025 на суму 270270 грн. Поставка товарів визначеною вартістю підтверджується також долучених позивачем до матеріалів справи товарно-транспортних накладних від 08.11.2025, від 10.11.2025 та від 11.11.2025.
Судами встановлено, що вищевказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені відтисками печаток господарюючих суб`єктів, містять в собі всі визначені законодавством обов`язкові реквізити, в повному об`ємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставах, згідно умов підписаного договору поставки від 27.10.2025 № РІ-121 господарських операцій.
Однак, відповідачем зобов`язання в частині проведення з позивачем належних розрахунків по оплаті поставленого товару (у порядку, строки та розмірах, визначених угодою) згідно договору поставки від 27.10.2025 № РІ-121 не виконано, їх вартість не оплачено, у зв`язку з чим у підприємства перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 1081080 грн.
З огляду на вищевказані обставини, ТзОВ "ДПП Ресурс" звернулось до господарського суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача на користь 1081080 грн заборгованості та 78785, 56 грн пені.
Як зазначено вище, суд першої інстанції оскаржуваним рішенням позовні вимоги товариства задовольнив у повному обсязі. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Як вже встановлено судами та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, сторонами даного господарського спору укладено договір поставки від 27.10.2025 № РІ-121. 
Статтею 712 ЦК України обумовлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 599 ЦК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.
Враховуючи вищевикладене, підтвердженою матеріалами справи та не спростованою відповідачем є наявність заборгованості останнього у сумі 1081080 грн. 
Крім того, на вказану суму заборгованості позивачем нараховано 78785, 56 грн пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Приписами ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно п. п. 7.1., 7.7. укладеного договору сторони обумовили, що у разі невиконання або неналежного виконання останніми своїх зобов`язань за договором, вони несуть відповідальність, встановлену цим договором та чинним законодавством. За не оплату або несвоєчасний розрахунок за поставлений товар покупець оплачує постачальнику на його вимогу пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.
Здійснивши перевірку правильності перерахунку судом першої інстанції розміру пені, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про його обґрунтованість у заявленій позивачем сумі 78785, 56 грн. 
Заперечення відповідача в частині долучення до матеріалів справи позовної заяви сумнівних документів, місцевим господарським судом обґрунтовано не взято до уваги суду, оскільки позивачем було надано суду оригінали документів долучені до позовної заяви та, відповідно, судом першої інстанції встановлено вірність копій їх оригіналам.
З огляду на той факт, що місцевий господарський суд дійшов висновку про доведеність факту невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати отриманого товару згідно договору поставки від 27.10.2025 № РІ-121, відповідно, витрати по сплаті судового збору в розмірі 13918, 38 грн покладено на відповідача.
Судова колегія відмічає, що при ухваленні рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (п. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК). У резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК). Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Статтею 123 ГПК обумовлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлені у Законі "Про судовий збір".
Загальні правові засади розподілу судових витрат визначені у ст. 129 ГПК, у ч. 1 якої містяться положення про розподіл судового збору.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На відміну від загального правила пропорційного розподілу судових витрат у випадку часткового задоволення позовних вимог, що закріплене у частинах 1 та 4 ст. 129 ГПК, в частинах 5-7 і 9 ст. 129 ГПК визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Частиною 9 ст. 129 ГПК визначено два випадки, за яких суд з власної ініціативи може відступити від загального правила розподілу судових витрат (від правила їх пропорційного розподілу): 1) зловживання стороною чи її представником процесуальними правами; 2) виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 у справі № 911/813/21 вказав, що ч. 9 ст. 129 ГПК наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо покладання на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, судових витрат повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, однак за умови, що відповідний висновок суду має бути належним чином обґрунтованим. Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. Така позиція Верховного Суду є сталою та послідовною, викладена також у постановах Верховного Суду від 02.04.2020 у справі № 912/2171/18, від 25.03.2021 у справі № 905/717/20, від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21 та в додаткових постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 916/376/19, від 12.07.2022 у справі № 910/18970/19.
Апеляційний господарський суд констатує, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено, а судом першої інстанції встановлено порушення відповідачем умов договору, а отже, доводи скаржника щодо зловживання або неправильних дій позивача не підтверджуються обставинами справи.
Водночас, місцевий господарський суд обґрунтовано поклав судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви на відповідача, оскільки спір виник внаслідок порушення останнім своїх зобов`язань.
Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету позивача та відповідача, а також у останній відсутня адреса електронної пошти відповідача, що є, на думку скаржника, зловживанням стороною процесуальними правами, у зв`язку з чим наявні законодавчі передумови для покладення судового збору за подання позовної заяви повністю чи частково на позивача, судовою колегією відхиляються, позаяк у реквізитах позовної заяви зазначені відомості про найменування, місцезнаходження відповідача - Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка (с. Губин Перший, Горохівський р-н), його ідентифікаційний код, наявність у відповідача електронного кабінету у підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС, як того вимагає п. 2 ч. 3 ст. 162 ГПК України. Номери засобу зв`язку відповідача та адреса електронної пошти зазначаються, якщо вони відомі позивачу.
З огляду на викладене вище та враховуючи, що норма ч. 9 ст. 129 ГПК передбачає дискреційне повноваження суду, тобто його право здійснити розподіл судових витрат у визначений спосіб, колегія суддів вважає відсутніми правові підстави для скасування оскаржуваного рішення в частині розподілу судових витрат.
Згідно ст. ст. 74, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду Волинської області від 25.03.2026 у справі № 903/99/26 є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 25.03.2026 у справі № 903/99/26 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Справу № 903/99/26 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Тимошенко О.М. 

Суддя   Крейбух О.Г. 

Суддя   Миханюк М.В.