ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 року
м. Київ

Справа № 357/10920/24
Провадження № 61-7912св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року в складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання, утримання малолітньої дитини та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Зазначав, що відсутність рішення суду, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини, перешкоджає заявникові оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
30 жовтня 2024 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Суд першої інстанції керувався тим, що в справі наявний спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухиленні від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування.
Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованої особи - ОСОБА_3 щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.
Висновок суду першої інстанції обґрунтований з огляду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22.
29 квітня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційний суд зазначив, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі 19 березня 2025 року в справі 127/3622/24 вказала, що її висновки в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» (далі - Закон № 3633-IX), який набрав чинності 18 травня 2024 року, та яким статтю 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ«Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в новій редакції.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею в постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.
Апеляційний суд виснував, що за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Тому колегія суддів погодилася з доводами апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду першої інстанції, які суперечать редакції статті 23 Закону № 3633-ІХ, чинної на час розгляду справи судом першої інстанції, яка передбачає, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Тобто під час розгляду справи суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини, з урахуванням того, що саме окреме провадження наділяє суд можливістю активної участі щодо встановлення обставин. Висновок суду першої інстанції щодо наявності спору право є передчасним.
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
25 червня 2025 року представник ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду через систему «Електронний суд» з касаційною скаргою на ухвалу та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставами касаційного оскарження заявник зазначив те, що:
1) посилаючись в мотивувальній частині постанови про необхідність залучення судом першої інстанції до участі в справі органу опіки та піклування, апеляційний суд вийшов за межі апеляційної скарги, чим порушив вимоги частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 367, частини першої статті 417, частини п`ятої статті 411 ЦПК України щодо меж розгляду справи апеляційному судом у контексті його повноважень давати вказівки суду першої інстанції щодо необхідності залучення до участі в справі зацікавлених осіб, про залучення яких не порушувалося заявником в апеляційній скарзі;
2А) апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 373/2163/21, про те, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхилення чи спростування, а також доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази суд не взяв до уваги;
2Б) справу в суді апеляційної інстанції розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, у зв`язку з чим представник заявника заявляв клопотання про наявність підстав для самовідводу колегії суддів, у задоволенні якого протокольною ухвалою від 29 квітня 2025 року колегія суддів апеляційного суду необґрунтовано відмовила. 
21 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду заяву про часткову відмову від касаційної скарги, в якій він просить прийняти відмову від касаційної скарги в частині доводів, викладених у розділі 2 (А, Б): порушення норм процесуального права в поєднанні з тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), закривши касаційне провадження у цій частині.
У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на запит Верховного Суду направив заяву про підтвердження наміру вчинення процесуальної дії та про обізнаність про наслідки, передбачені частиною п`ятою статті 398 ЦПК України.
17 грудня 2025 року ухвалою Верховного Суду, зокрема, прийнято відмову представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від касаційної скарги та закрито касаційне провадження у справі в частині доводів, викладених у розділі 2 (А, Б) касаційної скарги: порушення норм процесуального права в поєднанні з тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи інших учасників справи
Відзивів на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У заяві про встановлення факту ОСОБА_1 вказав, що 15 лютого 2016 року мати його малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_3 стала проживати окремо від них у зв`язку з необхідністю виїзду за кордон, де їй запропоновано роботу. 18 лютого 2016 року він був змушений звернутися до свого роботодавця - Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка була йому надана на період з 29 лютого 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Із 2016 року дочка проживає разом з ним, матір не має бажання займатися вихованням та утриманням дитини.
ОСОБА_3 у відзиві на заяву зазначила, що орієнтовно влітку 2015 року їй на роботі запропонували посаду веб-дизайнера у компанії SKEIN у місті Манчестер (Великобританія) і одночасно приблизно у цей самий період у неї із ОСОБА_1 погіршилися стосунки через різне бачення життя та кар`єри (заявник не хотів, щоб вона їхала на роботу за кордон), що закінчилося розірванням шлюбу. Деякий час вони ще проживали разом у м. Білій Церкві, пізніше вона переїхала сама жити в іншу квартиру. Закінчивши грудне вигодовування, вона перервала відпустку по догляду за дитиною та вийшла на роботу. З того часу ОСОБА_1 взяв на роботі відпустку по догляду за дитиною та залишився проживати з дочкою сам, утримуючи її та забезпечуючи її інтереси, згідно з домовленостями, які викладені в договорі про участь батьків у забезпеченні умов життя дитини, визначення місця проживання та виховання дитини. Потім ОСОБА_3 жила та працювала у м. Києві, тому часто бачитися з дочкою не могла. У 2019 році вона завагітніла, що супроводжувалося поганим самопочуттям, через що зустрічі з ОСОБА_4 практично припинилися. У 2020 році, з народженням сина, можливості відвідувати ОСОБА_4 зовсім не стало. Виховувати та утримувати дочку ОСОБА_4 ані часу, ані можливостей у неї немає.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У частині першій статті 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої вказаної статті передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
За змістом частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (див. постанови Верховного Суду від 15 січня 2026 року в справі № 442/5036/24).
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту самостійного виховання ним дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд першої інстанції залишив заяву ОСОБА_1 без розгляду з тих підстав, що в справі наявний спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухиленні від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування.
Апеляційний суд скасував зазначену ухвалу суду першої інстанції і направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, вказавши, що за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини, з урахуванням того, що саме окреме провадження наділяє суд можливістю активної участі щодо встановлення обставин. 
Відмовляючись від частини вимог касаційної скарги, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказав, він оскаржує постанову апеляційного суду тільки в частині мотивування цієї постанови, а саме щодо необхідності залучення до розгляду справи органу опіки та піклування.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що під час вирішення справ, що стосується прав та інтересів дітей, суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, які, незважаючи на необхідність забезпечення балансу між інтересами дитини та сторін у справі, мають пріоритет над інтересами батьків (див. постанову Верховного Суду від 16 квітня 2026 року в справі № 314/5990/24)
Виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей визначені Сімейним кодексом (далі - СК) України.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Норми СК України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Відповідно до сталої практики Верховного Суду факт одноосібного виховання дитини не підлягає встановленню в судовому порядку за правилами окремого провадження.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 зроблено висновок про те, що з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, питання щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Справа, що переглядається, пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування з урахуванням інтересів дитини.
Такі висновки також узгоджуються зі сталою практикою розгляду таких справ (див. зокрема постанови Верховного Суду від 01 квітня 2026 року в справі № 752/11817/24, від 21 січня 2026 року в справі № 739/1677/24, від 20 січня 2026 року в справі № 705/7214/24, від 29 грудня 2025 року в справі № 361/11889/24 та ін).
Отже, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про скасування ухвали суду першої інстанції про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду та направлення справи для продовження розгляду із залученням в порядку окремого провадження органу опіки та піклування, оскільки залучення органу опіки та піклування можливе під час розгляду справи в порядку позовного провадження.
Заявник не оскаржував в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про залишення його заяви без розгляду з тих підстав, що суд відмовився залучати до участі в справі орган опіки піклування, а, отже, суд апеляційної інстанції безпідставно вийшов за межі апеляційної скарги.
За таких обставин постанова суду не може вважатися законною та обґрунтованою й підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції, яка відповідала вимогам закону, Верховний Суд висновує про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі ухвали суду першої інстанції.
За вимогами частин сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення під розгляду справ окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Керуючись статтями 389, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року скасувати, залишити в силі ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. М. Ситнік	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
	Є. В. Петров 	
	В. В. Сердюк 	
	І. М. Фаловська