ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 р.	Справа № 524/1584/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.03.2026 року (ухвалене суддею Нестеренко С.Г.) в справі № 524/1584/26 
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції Національної поліції України   
про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просила: скасувати постанову від 16.02.2026 р. серії ЕНА № 6674684 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст. 127-3 КУпАП; закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 .
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.03.2026 р. залишено без задоволення позов.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтка посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: КУпАП, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивачки не підлягають задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що постановою старшого інспектора батальйону патрульної поліції в місті Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Білоконя Е.О. від 16.02.2026 р., серії ЕНА № 6674684, в справі про адміністративне правопорушення було притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 127-3 КУпАП та застосовано стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500,00 грн., за те, що позивачка, 16.02.2025 р., близько 10 год. 25 хв., на транспортному засобі FORD FIESTA, д.н.з. НОМЕР_1 , по вулиці Університетська, 25, у м. Кременчуці, будучи самозайнятою особою здійснила проведення практичної підготовки (перепідготовки) водіїв транспортних засобів, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , використовуючи власний транспортний засіб FORD FIESTA, номерний знак НОМЕР_1 , не маючи чинного документу (атестата спеціаліста), на право здійснення підготовки (перепідготовки) водіїв транспортних засобів, чим порушила п. 24.5 ПДР України, п.5 Постанови Кабінету Міністрів України № 487 від 20.05.2009 р., а також ст. 15 Закону України «Про дорожній рух». 
Не погоджуючись із вищевказаною постановою у справі про адміністративне правопорушення, позивачка звернувся до суду з цим позовом.
Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок про те, що оскаржувана постанова винесена з додержанням вимог КУпАП України, а тому є законною і не підлягає скасуванню. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).
У відповідності до статті 14 Закону України “Про дорожній рух”, учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до п. 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Згідно з п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пункт 24.5 ПДР України визначає, що навчальна їзда на дорогах дозволяється тільки в присутності спеціаліста з підготовки водіїв і за достатніх початкових навичок водіння у того, хто навчається.
Відповідно до ст. 127-3 КУпАП, порушення посадовими особами закладів, їх філій чи інших відокремлених підрозділів, фізичними особами - підприємцями встановленого порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, а саме: здійснення підготовки, перепідготовки водіїв транспортних засобів особою, яка не має чинного документа спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів; допуск осіб, які не склали теоретичний іспит, до практичної підготовки водіїв; проведення практичної підготовки водіїв з використанням транспортних засобів, обладнаних з порушенням вимог Правил дорожнього руху, або особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу від п`ятисот до вісімсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Згідно з п. 5 Порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 487 від 20.05.2009 р., для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв заклади повинні мати спеціалістів, атестованих у встановленому порядку, приміщення (кабінети, класи), обладнані відповідними технічними засобами, навчальними матеріалами та наочним приладдям (у разі потреби), споруди та/або земельні ділянки (майданчики для навчання з початкового керування), транспортні засоби, що відповідають вимогам, встановленим МВС за погодженням із МОН, Мінінфраструктури і Мінекономіки.
Пункт 18 Порядку № 487 передбачає, що для теоретичної та практичної підготовки залучаються атестовані в установленому законодавством порядку спеціалісти. Особи, що залучені до підготовки водіїв, зобов`язані мати особову медичну книжку.
Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної акредитації закладів, що проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів» № 490 від 20.05.2009 р., підготовка, перепідготовка і підвищення кваліфікації водіїв проводяться спеціалістами закладу, що пройшли атестацію, за результатами якої отримали атестат спеціаліста, форма якого наведена в додатку 1. Атестація спеціалістів закладу проводиться не рідше ніж один раз на п`ять років.
Згідно з ч. 5 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» підготовка, перепідготовка і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів здійснюються в акредитованих закладах незалежно від форми власності та підпорядкування, які за результатами акредитації отримали відповідний сертифікат. Підготовка, перепідготовка і підвищення кваліфікації водіїв здійснюються спеціалістами, які відповідають визначеним кваліфікаційним вимогам центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік вимог до закладів, кваліфікаційні вимоги до спеціалістів, які здійснюють таку підготовку, визначаються Міністерством внутрішніх справ України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах освіти і науки, транспорту та охорони праці.
Відповідно до ст. 52 Закону України «Про дорожній рух», контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).
Згідно з п. 3 розд. І Переліку вимог до закладів, що проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та кваліфікаційних вимог до спеціалістів, які здійснюють таку підготовку затвердженого наказом МВС України № 954 від 24.11.2023 р., заклади для забезпечення підготовки (теоретичної та/або практичної), перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів (далі - водії) повинні мати матеріально-технічну базу та атестованих спеціалістів.
Аналіз вищевикладених норм вказує, що підготовку, перепідготовку водіїв транспортних засобів здійснює особа, яка має чинний документ спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів.
Позивачка не заперечує обставини та факт здійснення нею навчання та керуванню транспортним засобом ОСОБА_2 з використанням автомобіля FORD FIESTA, д.н.з. НОМЕР_1 , обладнаного як навчальний транспортний засіб, без чинного документа спеціаліста (атестата спеціаліста) з підготовки водіїв транспортних засобів.
Одночасно позивач намагається поставити під сумнів законність зупинки транспортного засобу та процедуру встановлення цих обставин, що не спростовує самого факту вчинення правопорушення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення. 
Доводи апелянтки щодо незаконності зупинки транспортного засобу не спростовують наявності складу адміністративного правопорушення. З наданого відеозапису, який зазначений в постанові від 16.02.2026 р. серії ЕНА № 6674684, працівниками поліції повідомлено, що транспортний засіб був зупинений з метою перевірки інформації щодо наявності чинного протоколу обов`язкового технічного контролю. 
Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Згідно з ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Таким чином у суб`єкта владних повноважень наявний обов`язок щодо доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти задоволення адміністративного позову.
В цій справі, на виконання зазначеного обов`язку, суб`єктом владних повноважень надано до суду відеозапис, який зазначений у пункті 7 оспорюваної постанови, на якому зафіксовано момент вчинення позивачкою оспорюваного правопорушення.
З наданого відеозапису встановлено, що 16.02.2026 р. під час здійснення контролю у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху працівниками поліції був виявлений навчальний транспортний засіб марки FORD моделі FIESTA, номерний знак НОМЕР_1 , на якому позивачка проводила підготовку водія - ОСОБА_2 , який в подальшому зупинено. На місці зупинки транспортного засобу, в порядку ст. 279 КУпАП, інспектор представився та повідомив позивачці про причину зупинки, а саме про відсутність у базі даних «НАІС ДДАІ» МВС України інформації щодо проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю.
Під час з`ясування фактичних обставин позивачка повідомила, що обов`язковий технічний контроль транспортного засобу був пройдений своєчасно. Разом з тим, у ході перевірки документів та надання усних пояснень позивачка повідомила працівникам поліції про відсутність у неї атестату спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів, а також про те, що вона не є працівником закладу, який здійснює підготовку, перепідготовку або підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, і не має статусу фізичної особи-підприємця. Водночас позивачка не заперечувала, що фактично проводила практичне навчання водінню ОСОБА_2 на навчальному транспортному засобі. Таким чином, усні пояснення позивача лише підтверджували факт вчиненого правопорушення, тому працівником поліції повідомлено, що за вказане правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за ст. 127-3 КУпАП.
Позивачці повідомлено про розгляд справи, роз`яснено вимоги ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, право знайомитися з матеріалами справи, надавати докази, клопотання, пояснення, користуватися юридичною допомогою, порядок оскарження постанови про адміністративне правопорушення, строки та порядок сплати адміністративного штрафу.
Будь-яких доказів, в порядку ст. 268 КУпАП, на підтвердження дотримання Правил дорожнього руху позивач на місці розгляду справи не надала.
Таким чином, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення працівником поліції було з`ясовано всі фактичні обставини, враховано пояснення позивачки, які відповідно до ст. 251 КУпАП є належними та допустимими доказами у справі про адміністративне правопорушення, встановлено наявність в діях позивачки складу адміністративного правопорушення, дотримано порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Розгляд справи про адміністративне правопорушення проведено в присутності позивачки, та після розгляду справи позивачка відмовилась від отримання копії постанови, про що у пункті 9 Постанови здійснено відповідний запис про відмову від отримання копії постанови.
Судовим розглядом встановлено, згідно з відеозапису вбачається, що позивачка фактично здійснювала практичне навчання та керування транспортним засобом ОСОБА_2 , використовуючи транспортний засіб FORD FIESTA, номерний знак НОМЕР_2 , обладнаний як навчальний автомобіль, при цьому не маючи чинного атестату спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів здійснення практичного навчання керуванням транспортним засобом є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, а саме факт здійснення практичного навчання керуванню транспортним засобом був зафіксований на відеозаписах з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції, та письмовими поясненнями особи, яка проходила навчання - керуванню транспортним засобом ОСОБА_2 , яка зазначила в поясненнях, що 16.02.2026 р. по рекомендації знайомих вона вирішила взяти додаткові заняття з водіння. За те, що у інструктора немає атестату, вона не знала.
Отже, ОСОБА_2 підтвердила факт проходження нею додаткових занять з водіння у позивачки, що безпосередньо свідчить про здійснення позивачкою практичної підготовки водія транспортного засобу.
Довід апеляційної скарги про відсутність в діях складу правопорушення, у зв`язку з тим, що позивачка не здійснювала підприємницької діяльності, ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень статті 127-3 КУпАП. Аналіз змісту цієї норми свідчить, що законодавець встановив відповідальність за порушення вимог щодо підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів для осіб, які фактично здійснюють таку діяльність без дотримання встановлених законодавством вимог, зокрема без наявності чинного атестату спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів.
Водночас підготовка водіїв транспортних засобів відповідно до законодавства може здійснюватися виключно або в межах діяльності закладів, які надають послуги з підготовки водіїв, через відповідних спеціалістів, або фізичними особами-підприємцями, які мають право на здійснення такої діяльності. Отже, особа, яка фактично здійснює практичну підготовку водія транспортного засобу, не маючи статусу інструктора відповідного закладу або фізичної особи-підприємця та не маючи чинного атестату спеціаліста, не може уникнути відповідальності лише з підстав відсутності формального статусу.
Інше тлумачення положень статті 127-3 КУпАП створювало б правові передумови для уникнення відповідальності особами, які, не будучи інструкторами відповідних закладів і не маючи статусу фізичної особи-підприємця, фактично здійснюють навчання керуванню транспортними засобами без будь-якого контролю та без наявності передбачених законодавством документів. За таких умов сама відсутність у позивача статусу посадової особи закладу або фізичної особи-підприємця не спростовує факту здійснення нею практичної підготовки водія транспортного засобу та не виключає наявності у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 127-3 КУпАП.
Крім того, під час перевірки обставин події встановлено, що позивачка не є працівником жодного закладу, який надає послуги з підготовки водіїв транспортних засобів, та не здійснює таку діяльність як фізична особа-підприємець. Водночас, позивачка фактично проводила практичне навчання керуванню транспортним засобом ОСОБА_2 , використовуючи транспортний засіб FORD FIESTA номерний знак НОМЕР_2 , обладнаний як навчальний автомобіль, при цьому не маючи чинного атестату спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка здійснювала підготовку водія транспортного засобу з порушенням встановлених законодавством вимог щодо наявності відповідного права на здійснення такої діяльності.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що в діях позивачки наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 127-3 КУпАП, а доводи апеляційної скарги та позовної заяви спрямовані виключно на уникнення адміністративної відповідальності та не спростовують встановлених фактів.
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність будь-яких доказів вчинення нею адміністративного правопорушення не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується відеозаписом з портативного відеореєстратора, що закріплений на одязі поліцейського. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова від 16.02.2026 р. серії ЕНА № 6674684 є законною та обґрунтованою, прийнятою на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для справи, а отже судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.03.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.03.2026 року по справі № 524/1584/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич