ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2173/25 Суддя (судді) першої інстанції: Жукова Є.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Златіна С.В.,
суддів: Осіпової О.О., Кравченка Є.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі за позовом громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В : 
Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі - позивач; гр. Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач; ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області (далі - третя особа; ГУ СБ України у м. Києві та Київській області), в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області №913 від 09.11.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народження, згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018;
- визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області у оформленні посвідки на постійне проживання Громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання позивачу. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 05 вересня 2024 року, представник позивача отримав відповідь, що відповідно до рішення від 21 вересня 2023 року позивачу було відмовлено у оформлені посвідки на підставі підпункту 10 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання. Також, 02.04.2025р., представник позивач отримав відповідь на свій запит, в якій зазначається, що 09.11.2023р. ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018, згідно з вимогами Порядку та на підставі подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, яке надійшло до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 13.10.2023р. Інформація, яка зазначена у Висновку за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію від 09.11.2023р. про те, що позивач за наявними даними причетний до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції співвітчизників, вихідців з країн так званого «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України, жодними документами, доказами не підтверджується і є безпідставною. Крім того, представник позивача зазначив, що боргу позивача перед державою України не існує. Усі питання з фізичними особами є оспорюваними і тривають розгляд справ з цього приводу, а обставини, які викладені в реєстрі боржників, відповідачем не перевірялися, позивач не запрошувався до відповідача для надання пояснень з цього приводу, що у свою чергу свідчить про неповноту проведеної перевірки, необ`єктивності прийнятого рішення. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі №320/2173/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство України не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень, оскільки саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень. Крім того, саме СБУ наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану. Крім іншого, безпосередньою підставою для скасування дозволу на імміграцію слугувало подання Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 11.10.2023р. №51/1/3-7239, в якому вказано, що Головним управлінням за результатами виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки отримано інформацію стосовно громадянина позивача, який за наявними даними причетний до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції співвітчизників, вихідців з країн т.з.в. «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України. Наявні дані свідчать, що діяльність позивача становить загрозу національній безпеці України в міграційній сфері, що в своєму розвитку може завдати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян, у зв`язку із чим Головним управлінням планується прийняти рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України. Разом з тим, відповідно до висновку за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , затвердженого 09.11.2023, відповідач вважав би за доцільне скасувати рішення відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві та Київській області від 20.04.2006р. про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018; висновок мотивований обставинами, зазначеними у поданні Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області та з урахуванням того, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», продовженого відповідними Указами Президента України у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації. Також суд відзначив, що обставини не притягнення позивача до кримінальної відповідальності не нівелюють викладеної у поданні ГУ СБУ у м. Києві та Київській області інформаці; тривалий час проживання на території України, не є підставою для скасування спірного рішення. Суд першої інстанції також зазначив, що з Витягу з реєстру боржників, що міститься в матеріалах справи, вбачається наявність заборгованості. Щодо посилань позивача, що усі питання з фізичними особами є оспорюваними і триває розгляд справ з цього приводу, не нівелюють факту наявності боргу, про який зазначено у Єдиному реєстрі боржників, а тому відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у оформленні посвідки, та, як наслідок, з урахуванням обставин, встановлених в цьому рішенні, підстави для зобов`язання здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання відсутні. 
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив про те, підставою для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.
Апелянт наголосив відповідач не забезпечив позивачу права на участь у процесі прийняття оскаржуваного рішення.
Представник позивача відмітив, що подання органу Служби безпеки України містить гриф «таємно», а тому позивач не може ознайомитися з фактичними обставинами, які йому інкримінуються, спростувати ці твердження і надати відповідні пояснення та докази.
Позивач вважає, що навіть міркування національної безпеки не можуть повністю позбавляти особу можливості ефективно захищатись.
Додатково позивач наголосив, що суд першої інстанції безкритично поставився до посилань відповідача, які містяться в оскаржуваному рішенні; поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у спірних рішеннях відповідача не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України.
Представник позивача відзначив, що факт наявності заборгованості позивач спростовано рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 року у справі № 320/48236/23. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року витребувано у Офісу Генерального прокурора, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань докази стосовно вчинення громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 діянь, які загрожують національній безпеці України, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні або діянь, що сприяють збройній агресії Російської Федерації роти України; докази про усі наявні відкриті кримінальні провадження стосовно громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 із зазначенням обставин вчинених діянь.
17 лютого 2026 року представник ГУ СБ України у м. Києві та Київській області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 320/2173/25 - залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
05 березня 2026 року представник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 в повному обсязі, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі № 320/2173/25 - залишити без змін.
На виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року представником адміністрації Держприкордонслужби було направлено суду лист від 18 лютого 2026 року, в якому зазначено, що витребувана судом апеляційної інстанції інформація відсутня.
На виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року, представником Офісу Генерального прокурора направлено лист від 19 березня 2026 року, в якому зазначено, що за результатами пошуку встановлено кримінальне провадження №12013110090008338 від 03.07.2013, в якому обліковано відомості щодо повідомлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень. Кримінальне провадження №12013110090008338 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 (чинна до 01.07.2020), ч. 2 ст. 190 (чинна до 01.07.2020), ч. 3 ст. 190 (чинна до 11.08.2023), ч. 4 ст. 190 (чинна до 11.08.2023) КК України, 26.06.2015 направлено до Солом?янського районного суду м. Києва з обвинувальним актом. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводилося Солом?янським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві, а нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснювався прокуратурою Солом?янського району м. Києва (до реорганізації).
На виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року, представником ДБР направлено лист від 19 березня 2026 року, в якому зазначено, що в органах досудового розслідування Головного слідчого управління та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань відсутні відомості щодо зазначеної особи.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2026 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає наступне. 
Як встановлено судом першої інстанції, Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документований УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 15.05.2006р. та у порядку обміну серії ІН № 159529 від 19.04.2018 року на підставі дозволу на імміграцію в Україну, виданого відповідно до пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», тобто особі, яка є опікуном чи піклувальником громадян України, або перебуває під опікою чи піклуванням громадян України.
Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документовано УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 15.05.2006р. на підставі дозволу на імміграцію в Україну, виданого відповідно до пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».
19.04.2018р. Головним управлінням Державної міграційної служби в місті Києві Мірмохаммадмехді Сеєдмехді видано нову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.04.2018.
Також колегією суддів встановлено, що на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26.11.2012 по справі №2-2/17 позивача позбавлено опікунства обмежено дієздатного ОСОБА_4 , в той час як, посвідку на постійне проживання в Україні позивачем отримано саме з підстав ухвалення Деснянським районним судом міста Києва від 13.12.2005 у справі №2-2/17, яким ОСОБА_1 визнано піклувальником обмежено дієздатного громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Розглянувши подання Головного управління служби безпеки України в місті Києві та Київській області від 16.07.2018р. №51/9/2-47827 про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , висновком головного спеціаліста відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в місті Києві Козляковської Ю.І. про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі також - Висновок), погодженого начальником управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в місті Києві Овсянниковою Ю.О., затвердженого т.в.о. начальника ГУ ДМС в місті Києві Войналович М.В. 27.08.2018 року, запропоновано скасувати рішення УГІРФО ГУ МВС України в місті Києві від 20.04.2006 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.04.2018.
Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві від 27.08.2018р. №10527 на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію, виданий громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №321.
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 24.12.2021р., яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2023р., у справі №640/21603/18, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №105427 від 27.08.2018р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
Також судом встановлено, що позивач є батьком двох неповнолітніх дітей; у провадженні Володимир-Волинського міського суду Волинської області перебувала справа №154/2984/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо від них.
Згідно з відомостями Єдиного реєстру судових рішень, судом встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14.11.2019 року у справі №154/2984/17, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 26.02.2020 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо від них, - задоволено частково. Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми синами ОСОБА_6 , 20.09.2007 року, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 встановивши графік для побачень та спілкування: кожної другої неділі з 12 години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин за місцем проживання матері ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , або в іншому узгодженому місці, в присутності матері або іншої узгодженої нею та Мірмохаммадмехді Сеєдмехді особи. Надано ОСОБА_1 можливість необмеженого спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку у зручний для дітей час, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування між ОСОБА_1 та дітьми. Зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із дітьми та завчасно попереджати його про можливість та причини змін у визначеному порядку зустрічей. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Розметов Ровшанбек Назарович, залишено без задоволення. Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14.11.2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26.02.2020 року залишено без змін.
21 вересня 2023 року відповідачем прийнято рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 10 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.
09 листопада 2023 року відповідачем прийнято рішення № 913 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» виданий громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , виданий 20.04.2006 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018 року скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №321. 
Вважаючи рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання та рішення про скасування дозволу на імміграцію протиправними протиправними, гр. Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із цим позовом. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду виходить з такого. 
Стосовно рішення № 913 від 09.11.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» виданий громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , виданий 20.04.2006 року, колегія суддів зазначає наступне.
Безпосередньою підставою для скасування дозволу на імміграцію слугувало подання Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 11.10.2023р. №51/1/3-7239, в якому вказано, що Головним управлінням за результатами виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки отримано інформацію стосовно громадянина позивача, який за наявними даними причетний до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції співвітчизників, вихідців з країн т.з.в. «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України. Наявні дані свідчать, що діяльність позивача становить загрозу національній безпеці України в міграційній сфері, що в своєму розвитку може завдати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян, у зв`язку із чим Головним управлінням планується прийняти рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України.
Відповідно до висновку за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , затвердженого 09.11.2023 відповідач вважав би за доцільне скасувати рішення відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві та Київській області від 20.04.2006р. про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018р.
Висновок мотивований обставинами, зазначеними у поданні Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області та з урахуванням того, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», продовженого відповідними Указами Президента України у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації.
З відкритих офіційних інформаційних джерел, зокрема інформаційного агентства «УНІАН», отримано інформацію, що влітку 2022 року, Іран почав таємно поставляти до російської федерації свої дрони - камікадзе. При цьому, Іран довгий час заперечував, що постачає рф зброю.
Проте, з вересня 2022 року рф атакує міста України саме іранськими безпілотниками Shahed-136, безпілотні літальні апарати з бойовою частиною.
Крім того, Іран та рф, об`єднали свої системи міжбанківських комунікацій і грошових переказів, для збільшення торговельних та фінансових операцій між країнами.
Країнами Європейського Союзу затверджено пакет санкцій проти Ірану через постачання зброї рф, зокрема бойових дронів.
У висновку вказано, що інформація, викладена у поданні Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області, є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону №2491.
Також колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи міститься копія листа Начальника УКР ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 09.06.2025 року № 51/1/3-5343, який адресований Помічнику начальника ГУ (з правової роботи) - начальнику юридичного сектору ГУ СБУ у м. Києві та Київській області полковнику О. Марчуку.
У листі від 09.06.2025 року № 51/1/3-5343 зазначено наступне. За результатами проведених заходів отримано інформацію стосовно громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дії якого можуть створювати загрозу національній безпеці України. Зокрема, встановлено, що у 2005 році вказаний іноземець з метою створення правових підстав для легалізації в Україні на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2005 по справі Nє 2-2/17 оформив піклування обмежено дієздатного громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі чого отримав дозвіл на імміграцію в Україну. На підставі дозволу на імміграцію в Україну іноземець легалізував на території нашої держави інших своїх співвітчизників. В подальшому іноземець свої обов?язки піклувальника не виконував, у зв?язку із чим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.11.2012 ОСОБА_8 був позбавлений вказаного опікунства. Таким чином, іноземець легалізувався в Україні з використанням фіктивних підстав. Крім того, під час проживання в нашій державі він неодноразово вчиняв протиправні дії. Зокрема, 26.06.2015 до суду направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні Nє 12013110090008338 стосовно вказаного іноземця за ч.2 ст.190 КК України у зв?язку із заподіянням ним з використанням протиправних механізмів збитків громадянам України на суму понад 700 000 доларів США. Крім того, у Єдиному реєстрі судових рішень міститься інформацію про значну кількість судових спорів майнового та адміністративного характеру, в яких іноземець є відповідачем у зв?язку із нанесенням майнових збитків громадянам України. За поданням Головного управління від 16.07.2018 Nє 51/9/2-47827 ГУ ДМС у м. Києві на підставі п. 3,4 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» йому було скасовано дозвіл на імміграцію. З метою повторної легалізації іноземець намагався, вкотре скористатися протиправним механізмом оформлення опіки, дієздатним громадянином України, однак це йому не вдалося. Таким чином, отримана інформація свідчить, що діяльність ОСОБА_8 на території України становить загрозу національній безпеці України в міграційній та правоохоронній сферах, що у своєму розвитку може завдати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян, у зв?язку із чим УКР Головного управління до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області направлено подання від 11.11.2023 Nє 51/1/3-7239 про скасування йому дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні. При цьому зазначаємо, що в умовах російської воєнної агресії, яку підтримують держави-сателіти, у т.ч. ІРІ, перебування іноземця на території України може створювати загрозу національній безпеці, у зв?язку із чим вважається за доцільне вжиття стосовно нього заходів превентивного характеру, у т.ч. щодо унеможливлення його легалізації в нашій державі за фіктивними підставами.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI, в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону № 2491-ІІІ іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За приписами частини першої статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 3 Закону № 2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктами 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.
Пунктом 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983, в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію. Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.
Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321, в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону № 2491-ІІІ.
Пунктами 3, 6, 9, 10 частини першої статі 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі - Закон № 2469-VIII) визначено, що громадська безпека і порядок - це захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз; загрози національній безпеці України - це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; національні інтереси України - це життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 3 Закону № 2469-VIII фундаментальними національними інтересами України є державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України.
Частиною п`ятою статті 3 Закону № 2469-VIII передбачено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.
Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України).
За змістом частини другої статті 12 Закону № 2469-VIII до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України, Служба безпеки України.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 2469-VIII Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 26.12.2002 № 374-IV «Про контррозвідувальну діяльність» (далі - Закон № 374-IV) спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.
Пунктом 2 частини першої статті 6 Закону № 374-IV передбачено, що підставами для проведення контррозвідувальної діяльності є виконання визначених законом завдань, зокрема, щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Статтею 2 Закону № 2229-XII визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону № 2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Колегія суддів зазначає, що територіальні органи ДМС України повинні вивчати реальні обставини, які матимуть наслідком за собою скасування дозволу на імміграцію, зокрема: наявність у позивача дітей, які народились в Україні і які знаходяться на його утриманні та потребують його допомоги, право на набуття громадянства України, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки у разі розлучення дітей з батьком.
Скасування дозволу на імміграцію має відбуватися за умови дотримання принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для іноземців та осіб без громадянства при відсутності будь-якої вини з їх боку. Не з`ясування органами ДМС України суттєвих обставин життя іммігрантів, їх родинних та соціальних зв`язків призводить до порушення прав таких осіб, оскільки вони мають передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.
Дослідивши зміст висновку відповідача за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 від 09.11.2023 року, судом встановлено відсутність аналізу та оцінки обставин, що позивач є батьком двох неповнолітніх дітей, та на дату винесення оскаржуваного рішення відповідача, існувало рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області у справі №154/2984/17 за позовом Мірмохаммадмехді Сеєдмехді до ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо від них.
Колегія суддів зазначає, що у цій справі необхідно виходити з того, що скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну становить аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
У заяві України відповідно до статті 15 Конвенції, яку Україна надіслала Генеральному секретарю Ради Європи 05.06.2015, повідомлено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції в окремих районах Донецької та Луганської областей України, визначених Антитерористичним центром при Службі безпеки України у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, на період до повного припинення збройної агресії рф, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих рф, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.
Водночас у цій заяві скасування раніше наданих дозволів на імміграцію громадянам Ісламської Республіки Іран, місце проживання яких не визначається у районах Донецької та Луганської областей України, як один із заходів, що охоплюється відступом від зобов`язань, не указується. Тому держава має забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту цих осіб у значенні статті 13 Конвенції гарантувалося не лише законом, але також і на практиці.
У цьому контексті принагідно урахувати, що у постанові від 13.02.2020 у справі № 823/1499/17 Верховний Суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за пунктом 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, Суд підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.
За змістом статті 2 Закону № 2229-XII на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно з пунктом 13 частини першої статті 24 Закону № 2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Отже, саме Служба безпеки України наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.
У той же час, Верховний Суд у постанові від 14.04.2020 у справі № 480/296/19 наголошував, що подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд. Також Суд зазначив, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень. Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 у справі № 495/5105/17, постанова від 13.03.2020 у справі № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Указаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
У постанові від 30.07.2020 у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що указані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.
У постанові від 02.12.2021 у справі № 120/1859/19-а Верховний Суд наголосив, що із змісту норми пункту 23 Порядку № 1983 не слідує, що особа запрошується для надання пояснень лише у разі необхідності з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про скасування дозволу на імміграцію, а тому висновки суду про те, що відсутність запрошення позивача для надання пояснень щодо підстав скасування дозволу на імміграцію не є порушенням пункту 23 Порядку № 1983 є помилковими.
Отже, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.
Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).
Для цього законодавець у пункті 23 Порядку № 1983 передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Тобто, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.
Колегія суддів погоджується з тим, що указана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Утім, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.
Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 у справі № 495/5105/17, постанова від 13.03.2020 у справі № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Указаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
У цьому контексті принагідно урахувати, що у постанові від 18.04.2018 у справі № 820/2262/17 Верховний Суд підкреслював, що право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: пунктом 23 Порядку № 1983.
За висновком Верховного Суду у справі № 820/2262/17, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.
Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.
Колегією суддів на підставі письмових пояснень відповідача, які містяться у відзиві на апеляційну скаргу, встановлено, що відповідач не запрошував позивача для надання пояснень стосовно скасування дозволу на імміграцію.
Колегія суддів зазначає, що не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.
Колегією суддів також встановлено, що відповідач не використав надані йому повноваження з метою ухвалення рішення, яке б відповідало критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, відповідачем не досліджувались будь-які інші документи чи докази, окрім подання Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 11.10.2023р. №51/1/3-7239. Натомість, відповідач обмежився лише констатацією факту наявності цього подання, як достатньої підстави для прийняття спірного рішення. Відповідач під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховував особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, наявність у позивача неповнолітніх дітей, а також не оцінив чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.
Суд зазначає, що відомості, наведені у поданні суб`єкта ініціювання скасування дозволу на імміграцію в Україну, не містили достатньо підтвердженої інформації, з якої б можна було прийняти однозначне рішення про скасування дозволу, зокрема, відсутні будь-які дані на підтвердження обставин, викладених у поданні третьої особи.
З наведених підстав колегією суддів відхиляються доводи відповідача про те, що оскільки встановлення у діяльності позивача дій, які становлять загрозу національній безпеці Держави тощо, належить до компетенції Служби безпеки України із застосуванням відповідних оперативних заходів, тому у відповідача відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності встановлених обставин.
У цій справі відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дітей позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача, з урахуванням принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень.
Також колегією суддів встановлено, з письмових пояснень ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 18.06.2025 року та листа Начальника УКР ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 09.06.2025 року № 51/1/3-5343, який адресований Помічнику начальника ГУ (з правової роботи) - начальнику юридичного сектору ГУ СБУ у м. Києві та Київській області полковнику О. Марчуку, що містяться у матеріалах справи, що однією з підстав скасування дозволу на імміграцію позивача зазначено наявність кримінального провадження №12013110090008338, в якому позивач є обвинувачем за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України.
Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Висновок щодо обов`язковості доведення вини є ключовим під час розгляду справ, в яких предметом оскарження є рішення органу ДМС України про скасування дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства.
З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що кримінальне провадження №12013110090008338 перебуває на розгляді Солом`янського районного суду міста Києва (справа №760/12120/15-к) та вирок у цій справі відсутній як на день прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію, так і на день розгляду справи № 320/2173/25 по суті.
Колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність кримінального провадження щодо іммігранта не може слугувати підставою вважати дії останнього такими, що становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, зокрема, в силу статті 62 Конституції України.
Разом з тим, слід враховувати, що у разі прийняття рішень, що носять превентивний характер, не має доводитись вчинення особою протиправних діянь, однак має обґрунтованість, тобто посилання на можливість протиправної поведінки мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень тощо.
Також колегією суддів встановлено, з письмових пояснень ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 18.06.2025 року та листа Начальника УКР ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 09.06.2025 року № 51/1/3-5343, який адресований Помічнику начальника ГУ (з правової роботи) - начальнику юридичного сектору ГУ СБУ у м. Києві та Київській області полковнику О. Марчуку, що містяться у матеріалах справи, що однією з підстав скасування дозволу на імміграцію позивача зазначено наявність рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26.11.2012 по справі №2-2/17, яким позивача позбавлено опікунства обмежено дієздатного ОСОБА_4 , в той час, як посвідку на постійне проживання в Україні позивачем отримано саме з підстав ухвалення Деснянським районним судом міста Києва від 13.12.2005 у справі №2-2/17, яким ОСОБА_1 визнано піклувальником обмежено дієздатного громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; таким чином, іноземець легалізувався в Україні з використанням фіктивних підстав.
Колегія суддів зауважує, що Закон №2491 не містить підстав для скасування дозволу на імміграцію внаслідок позбавлення іммігранта опікунства особи, в той час, як пункт 3 частини 1 статті 12 Закону №2491 не є належною підставою для скасування дозволу на імміграцію позивача через зазначені обставини позбавлення іммігранта опікунства особи на підставі рішення суду.
Також колегією суддів встановлено, з письмових пояснень ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 18.06.2025 року та листа Начальника УКР ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 09.06.2025 року № 51/1/3-5343, який адресований Помічнику начальника ГУ (з правової роботи) - начальнику юридичного сектору ГУ СБУ у м. Києві та Київській області полковнику О. Марчуку, що містяться у матеріалах справи, що однією з підстав скасування дозволу на імміграцію позивача зазначено наявність у Єдиному реєстрі судових рішень інформації про значну кількість судових спорів майнового та адміністративного характеру, в яких іноземець є відповідачем у зв`язку з нанесенням збитків громадянам України. 
Колегія суддів зауважує, що Закон №2491 не містить підстав для скасування дозволу на імміграцію внаслідок наявності у Єдиному реєстрі судових рішень інформації про значну кількість судових спорів майнового та адміністративного характеру, в яких іммігрант є відповідачем у зв`язку з нанесенням збитків громадянам України.
Також колегією суддів встановлено, з письмових пояснень ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 18.06.2025 року та листа Начальника УКР ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 09.06.2025 року № 51/1/3-5343, який адресований Помічнику начальника ГУ (з правової роботи) - начальнику юридичного сектору ГУ СБУ у м. Києві та Київській області полковнику О. Марчуку, що містяться у матеріалах справи, що однією з підстав скасування дозволу на імміграцію позивача зазначено, що за поданням Головного управління від 16.07.2018 року № 51/9/2-47827 ГУ ДМС у м. Києві на підставі п.3,4 ч.1 ст. 12 Закону № 2491 скасовано ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію.
Колегія суддів зауважує, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 24.12.2021р., яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2023р., у справі №640/21603/18, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №105427 від 27.08.2018р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну. 
Колегія суддів зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинен перевірити їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.
Подібний підхід застосовано у постановах Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 480/296/19, від 04.09.2020 у справі № 120/1859/19-а, від 14.02.2024 у справі № 260/5694/22, від 11 квітня 2024 року у справі № 520/12164/22, від 10 липня 2025 року у справі № 640/9007/22 та від 17 квітня 2025 року у справі № 420/17661/23. 
При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що скасування дозволу на імміграцію є крайнім заходом, який повинен бути необхідним у демократичному суспільстві, відповідати легітимній меті і бути пропорційним (співмірним) до цієї мети.
За вказаних обставин, оскаржуване рішення № 913 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» виданий громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , виданий 20.04.2006 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам п.3,4,6,8,9 ч.2 ст. 2 КАС України.
Оскільки колегією суддів визнано протиправним та скасовано рішення № 913 від 09.11.2023, то протиправним та таким, що підлягає скасуванню є рішення відповідача про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018, враховуючи те, що за підпунктом 1 пункту 64 Поряду № 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону № 2491-ІІІ.
Стосовно позовних вимог - визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області у оформленні посвідки на постійне проживання Громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_3 ) та зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання позивачу.
Колегією суддів встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою-анкетою № 205038608 від 01.09.2023 року для обміну посвідки на постійне проживання, однак рішенням від 21 вересня 2023 року було відмовлено у оформлені посвідки на підставі п.п.10 пункту 62 Порядок № 321.
Відповідно до п. 43 Порядку № 321 (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.
За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що рішення про обмін посвідки приймається, зокрема, у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.
Згідно з п.п.10 пункту 62 Порядку № 321 пiдставою для вiдмови в оформленнi та видачi посвiдки у тому числі є, виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну.
З інформації з Єдиного реєстру боржників станом на 11.09.2023 року та станом на 21.09.2023 року, що міститься в матеріалах справи, вбачається наявність заборгованості у відповідача з виконавчого збору, з оплати комунальних послуг, штрафів у сфері безпеки дорожнього руху у справах про адміністративне правопорушення, стягнення аліментів. 
Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що факт наявності заборгованості позивача спростовано рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 року у справі № 320/48236/23, а також те, що позивач погасить заборгованість з аліментів та не має заборгованості у сфері безпеки дорожнього руху у справах про адміністративне правопорушення, оскільки сам факт невиконання iноземцем або особою без громадянства рiшення суду чи державних органiв, уповноважених накладати адмiнiстративнi стягнення, або вони мають iншi майновi зобов`язання перед державою, фiзичними або юридичними особами, включаючи тi, що пов`язанi з попереднiм видворенням за межi України, у тому числi пiсля закiнчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну, на момент подання заяви про обмін посвідки є самостійною та достатньою підставою для відмову у обміні посвідки.
Факт невиконання iноземцем або особою без громадянства рiшення суду чи державних органiв, уповноважених накладати адмiнiстративнi стягнення, або вони мають iншi майновi зобов`язання перед державою, фiзичними або юридичними особами, включаючи тi, що пов`язанi з попереднiм видворенням за межi України, у тому числi пiсля закiнчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну, підтверджується відповідною інформацією з Єдиного реєстру боржників станом на 11.09.2023 року та станом на 21.09.2023 року, що міститься в матеріалах справи.
За вказаних обставин, відповідач правомірно відмовив в обміні посвідки на постійне проживання Громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .
Колегія суддів зазначає, що позивач в подальшому після погашення наявної заборгованості та виключення інформації про позивача з Єдиного реєстру боржників не позбавлений можливості повторно звернутися до відповідача з заявою про обмін посвідки на постійне проживання.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення про часткове задоволення позову, яким визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області №913 від 09.11.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_3 ) народження, згідно з пунктом 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018; в іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити. 
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Крім іншого, відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З урахуванням наведеного, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду приходить до висновку про необхідність стягнення з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 807,47 грн, сплачених за подання позовної заяви, та 1211,20 грн, сплачених за подання апеляційної скарги. 
Керуючись статтями 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким позов Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (адреса: вул. Березняківська, 4А, Київ 152, 02152; ЄДРПОУ: 42552598), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області (адреса: пров. Аскольдів, 3-а, м. Київ, 01010; ЄДРПОУ: 20001792) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області №913 від 09.11.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_3 ) народження, згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2018.
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 2018,67 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач С.В. Златін

Суддя О.О. Осіпова

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст судового рішення виготовлено 06 травня 2026 року.