Справа № 569/199/25

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області
в складі головуючого судді Бучко Т.М.
секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.
з участю позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
відповідача ОСОБА_3 
представника відповідача ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його у квартиру.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 січня 2017 року. Починаючи з грудня 2022 року припинив будь-які відносини з відповідачем, стали проживати окремо. 18 серпня 2022 року за рішенням Рівненського міського суду розірвав шлюб з відповідачем. Вона з його дозволу залишилася проживати у квартирі з їхнім сином. Нині у нього виникла потреба проживати в м.Рівне, проте відповідач не пускає його до житла та не допускає їхню дочку, яка проживає з ним в с.Шубків Рівненського району Рівненської області. Неодноразово як усно так і письмово звертався до відповідача з вимогою про доступ до квартири, проте вона заперечує проти його проживання в квартирі та проживання доньки. Відповідач протиправно, без його згоди, користується всією квартирою, не допускаючи його до житла, чим порушує його право користування квартирою.
У відзиві на позовну заяву, поданому представником відповідача ОСОБА_4 , відповідач просить у задоволенні позовної заяви відмовити. Заперечення проти позову мотивує тим, що позивач не є одноосібним власником спірної квартири. Квартира, що є предметом спору, є спільною сумісною власністю подружжя. У їх спільній власності наявний також житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , у якому позивач проживає спільно з донькою і до якого не допускає її, як співвласника майна. Позивач не має наміру проживати у спірній квартирі в м.Рівне, а позов подав, щоб заселити до квартири третіх осіб, а не проживати особисто. Ігнорує той факт, що вона, як співвласник спірного майна, має право давати або не давати дозвіл щодо проживання третіх осіб у спірній квартирі, а вона такого дозволу не дає. Для проживання позивача, з огляду на його інвалідність, квартира не облаштована. Натомість, під потреби позивача фактично облаштований житловий будинок, в якому він проживає. Позивач, претендуючи на проживання у спірній квартирі, чинить їй перешкоди щодо її проживання з сином у житловому будинку, який теж є спільною сумісною власністю подружжя. Фактично позивач намагається повністю позбавити її та сина можливості мати постійне місце проживання в Україні в об`єктах нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач не повідомляв про свій намір вселитись до квартири по телефону, а лист направив по місцю її реєстрації, достеменно знаючи, що вона проживає разом з сином у Польщі. Спільні діти визначились, що донька проживає з батьком (позивачем), а син проживає з нею (матір`ю). Позивач своїм позовом порушує право не тільки її, а й їхнього спільного сина, який проживає з нею. Вона є інвалідом, іншим житлом не забезпечена і в разі вселення позивача до спірної квартири залишиться без житла з огляду на те, що позивач чинить перешкоди у її проживанні у житловому будинку.
У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_2 зазначив, що квартира є власністю позивача і куплена за кошти з державного бюджету. Попри те, що квартира куплена під потреби позивача, як інваліда, відповідач не допускає його до квартири, чим чинить перешкоди у користуванні його власністю.
Заочним рішенням від 14 травня 2025 року суд задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.
Ухвалою від 08 липня 2025 року суд за заявою відповідача скасував заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 травня 2025 року, призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 16 січня 2026 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що відповідач за власним бажанням виїхала з будинку та без його згоди вселилась у квартиру. Жодних перешкод відповідачу у проживанні в будинку не чинив. З початком війни відповідач виїхала з дітьми за кордон, але періодично поверталася у квартиру, замків він не змінював. Як власник не може бути обмежений у праві на своє майно.
Представник позивача додатково пояснив, що позивач, як співвласник спірної квартири, має право користуватися квартирою. Квартира на першому поверсі придбана під позивача як особи з інвалідністю, він має необхідність користуватися квартирою, тому що потребує у зв`язку з лікуванням та реабілітацією перебування в м.Рівне. Відповідач не допускає його до квартири, ключі досі не передала, чим порушує права позивача як власника майна.
Відповідач позов не визнала та пояснила, що після розірвання шлюбу у неї з відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки. За усною домовленістю вона стала проживати з сином у квартирі, а позивач з донькою – у житловому будинку в с.Шубків. Квартира під потреби позивача не облаштована, хоча вона пропонувала це зробити під час шлюбу. До звернення позивача з цим позовом до суду їй не було відомо про його бажання жити у квартирі. Коли вона проживає у квартирі, то дочка має можливість мешкати з нею. Але коли виїздить за кордон, дочка в квартирі не живе, бо вона боїться, що поміняють замки, про що позивач особисто їй заявляв. Під час спільного проживання позивач її ображав, принижував, морально нищив. Не бажає проживати з позивачем в одній квартирі, бо не витримають одне одного. Крім того, у квартирі будуть перебувати сторонні особи, тому що позивачу потрібен догляд. Після розірвання шлюбу доступу до житлового будинку не має. Якщо позивач буде проживати у квартирі, це погано вплине на сина, тому що він залежний від відеоігор, а батько цьому потурає. Дочці, з огляду на фізичний стан, позивач також не може забезпечити безпеку.
Представник відповідача додатково пояснила, що позивач під приводом свого вселення хоче заселити у квартиру дочку сторін. Позивач не має наміру вселятись особисто, а тому відсутній предмет спору. Кожна зі сторін забезпечена житлом. Позивач проживає у будинку, який облаштований під його потреби. Відповідач була жертвою психологічного насильства зі сторони позивача і у разі його вселення у спірну квартиру фактично з сином залишиться на вулиці, оскільки психоемоційні стосунки сторін такі, що позбавляють їх можливості співіснувати під одним дахом. Відповідач також є особою з інвалідністю, яка набута саме через дії позивача, який вчиняв домашнє насильство. Вселення позивача спричинить психоемоційне навантаження на відповідача, що може завдати шкоди її життю і здоров`ю. Спір про вселення позивачем поданий з мотивів помсти за те, що вона подала заяву про поділ майна. Разом з позивачем у квартиру має заселитися і особа, яка буде його обслуговувати, з огляду на його фізичний стан. Однак хто саме буде опікуном позивача не зазначено. Присутність у квартирі різних сторонніх людей порушуватиме спокій відповідача. Позивач не надав доказів наявності у нього потреби для проживання у квартирі. Відсутні докази досудового врегулювання спору, про заяву (повідомлення) від 15 листопада 2024 року відповідачу відомо не було. Відсутні ознаки прямих перешкод, які відповідач чинила позивачу у користуванні квартирою, що свідчить про відсутність предмета спору. Проживання позивача у квартирі позбавить відповідача можливості забезпечити сину належні умови проживання у стабільному психоемоційному середовищі, враховуючи неприязні відносини між сторонами. Відповідач повідомила дочку, що після її повернення в Україну на постійне проживання дочка зможе жити у квартирі.
Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 05 серпня 2005 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 серпня 2022 року у справі № 569/5977/22, та є батьками дочки ОСОБА_5 та неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 420736089 від 02 квітня 2025 року. ОСОБА_1 має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою:  АДРЕСА_2 .
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2025 року у справі № 569/14723/23, яке набрало законної сили 12 березня 2026 року, за ОСОБА_3 визнано право приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 та на 1/2 частину житлового будинку, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , як на частку у об`єкті спільної сумісної власності подружжя. 
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 1 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 09 лютого 2016 року.
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю 3 групи (загальне захворювання з ураженням ОРА), що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією скрії 12ААВ № 483620, виданою 07 листопада 2022 року.
15 листопада 2024 року позивач направив відповідачу лист-вимогу від 12 листопада 2024 року про усунення перешкод у користуванні квартирою, про що свідчить фіскальний чек АТ "Укрпошта" від 15 листопада 2024 року.
Свідок ОСОБА_7 показала, що її племінник ОСОБА_5 не може потрапити у свою квартиру, бо колишня дружина забрала ключі, документи і його не впускає. Була свідком телефонної розмови, коли ОСОБА_8 просив відповідача ключі, щоб переночувати у квартирі, бо якраз лікував зуби в м.Рівне, але вона відмовила. Ще до розірвання шлюбу ОСОБА_9 з сином переїхали на квартиру, а ОСОБА_8 проживає з дочкою в будинку в м.Шубків. Опікуються позивачем його матір та сестри, супроводжують в лікарню, вивозять з будинку. Дочка сторін навчається в м.Рівне, але мати (відповідач) в квартиру її не пускає. Якось дитина хотіла помитись у квартирі, але мати їй не дозволила, то вона прийшла до неї. Перешкод відповідачу у користуванні будинком ніхто не чинить.
Свідок ОСОБА_10 показав, що його дочка (відповідач) перебувала у шлюбі з позивачем, підірвала своє здоров`я доглядом за ним. Дочка скаржилась, що чоловік її обзивав, морально на неї тиснув. В його присутності позивач дочку не ображав і не обзивав, просто сварився на неї. В квартирі для позивача умов немає, бо вона не обладнана під колісне крісло, він навіть в туалет не заїде. Квартира розташована на першому поверсі, але пандуса біля під`їзду немає. Всі комунальні послуги за квартиру повністю оплачує його дочка. Позивач живе у будинку в селі, який підлаштований під колісне крісло, бо на час ремонту він вже був інвалідом. У квартирі сторони не зможуть жити разом через погані стосунки між ними.
Свідок ОСОБА_11 показав, що ОСОБА_12 , яка є його двоюрідною сестрою, знає з народження, ОСОБА_13 знає зі школи. Сторони одружилися в 2005 році та проживали в с.Шубків. Придбали будинок в селі і зробили там ремонт під потреби ОСОБА_8 , бо він особа з інвалідністю. Позивач залишився проживати у будинку, а сестра живе у квартирі в м.Рівне, коли приїздить з-за кордону. Квартира під умови особи з інвалідністю не облаштована, вузькі міжкімнатні двері, відсутність пандуса в під`їзді. Перед розірвання шлюбу сторони жили як кіт з собакою. Причиною розірвання шлюбу стало негативне ставлення позивача до відповідача. Коли був у них у гостях, то ОСОБА_8 до ОСОБА_9 з криком говорив, на підвищених тонах і зі зверхнім ставленням. У будинок жити відповідача не допустять. 
Свідок ОСОБА_14 показала, що позивач товаришує з її чоловіком з дитинства, пізніше познайомилася і з відповідачем. ОСОБА_9 просила ОСОБА_8 поїхати подивитися квартиру і жити в ній, але він не захотів. Після того, як позивач отримав поранення, відповідач його доглядала, добилась, щоб дали цю квартиру. Хоча квартира на першому поверсі, але під потреби позивача вона не облаштована. ОСОБА_8 живе у будинку в с.Шубків, який облаштований під нього. Під час спільного проживання між сторонами були побутові сварки. Якщо будуть жити разом у квартирі, то будуть постійно сваритися. Зі слів і ОСОБА_9 , і ОСОБА_15 знає, що дочка сторін хоче жити у квартирі. Відповідач не давала дочці ключі від квартири, щоб родичі позивача до неї не потрапили. Позивач не має наміру вселятись у квартиру, бо не хотів навіть їхати її дивитися.
Свідок ОСОБА_16 показала, що відповідач, її двоюрідна сестра, та позивач не можуть жити разом, оскільки в них немає спільної мови. Нині позивач живе в с.Шубків, а відповідач з сином – в м.Рівне. Під час спільного проживання ОСОБА_15 постійно ображав ОСОБА_9 , поваги до неї, як до жінки, не виявляв, висловлювався до неї нецензурними словами, не був вдячний за те, що вона для нього зробила. В її присутності позивач ображав та принижував відповідача. Відповідач теж є особою з інвалідністю. Коли вона лежала в лікарні після операції та вдома, то опікувалися нею друзі та сестра, дочка не допомагала. Будинок сторони почали будувати ще в 2014 році. ОСОБА_8 був у той час на війні і все по будівництву робила ОСОБА_9 . У квартирі позивач проживати не зможе, бо вузькі двері, маленька ванна та санвузол, немає пандуса. ОСОБА_8 не хотів проживати у квартирі після її придбання. Зі слів ОСОБА_9 знає, що саме дочка хотіла проживати у квартирі.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За положеннями ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ч.1, 2 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 370/807/22, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласника реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22.
Суд встановив, що сторони є співвласниками спірної квартири. У спірній квартирі проживає відповідач разом зі спільним сином сторін. Позивач зі спільною дочкою сторін проживає в житловому будинку в с.Шубків Рівненського району Рівненської області.
Позивач не проживає у спірній квартири, оскільки відповідач заперечує щодо вселення його у спірну квартиру, зокрема через їх неприязні відносини, що також підтвердила свідок ОСОБА_7 . У позивача відсутні ключі від квартири і цю обставину відповідач не спростувала. Сам факт подання позову у цій справі свідчить про відсутність між сторонами домовленості щодо проживання позивача у спірній квартирі та наявність перешкод у користуванні майном. 
В судовому засіданні позивач підтвердив свій намір особисто проживати у спірній квартирі. Небажання позивача проживати у квартирі під час подружнього життя з відповідачем, про що зазначали відповідач та свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , не свідчить про відсутність у позивача реального наміру нині користуватися квартирою, а отже, і про відсутність предмету спору. Доводи відповідача про подання позову з метою вселення у спірну квартиру дочки сторін не заслуговують на увагу, оскільки вимоги про її вселення до спірної квартири не заявлено. 
Наявність у позивача іншого житла не має правового значення для вирішення спору, оскільки місце проживання власника та місцезнаходження майна не впливаєна зміст права власності, в тому числі користування своїм майном.
В судовому засіданні встановлено, що позивач до подання позову не проживав у квартирі та не користувався нею, а тому твердження відповідача про фізичну неможливість позивача, як особи з інвалідністю, користуватися квартирою є лише її припущеннями. 
Покликання відповідача на те, що позивачем не зазначено осіб, які будуть доглядати за ним у разі його вселення у спірну квартиру, суд до уваги не бере, оскільки спір у цій справі виник щодо вселення позивача у квартиру, а не щодо порядку користування нею.
Наявність неприязних відносин між сторонами та небажання відповідача проживати з позивачем у спірній квартирі не є правовими підставами для обмеження права власності позивача на майно. Доказів, що інвалідність відповідачем набута внаслідок вчинення позивачем домашнього насильства щодо неї, суду не надано. Показання свідків про вчинення позивачем психологічного тиску на відповідача під час спільного проживання сторін як подружжя не доводять неможливість проживання сторін у спірній квартирі як співвласників. Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, що дозволяє сторонам співіснувати без втручання в особисте приватне життя кожного з них.
Твердження представника відповідача, що у разі вселення позивача в спірну квартиру відповідач залишиться без житла, не заслуговують на увагу. У справі відсутні докази чинення позивачем перешкод відповідачу у проживанні та користуванні як спірною квартирою, так і належним сторонам на праві спільної часткової власності житловим будинком.
Оскільки позивач є законним власником частки у спірній квартирі,перешкоди у користуванні спірною квартирою є незаконним втручанням у його право на мирне володіння майном. При цьому, вселення позивача у житло, яке належить йому та відповідачу на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла відповідача, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим житла. 
Враховуючи, що позивач має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою спірної квартири як її співвласник, а відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування власністю, право позивача підлягає захисту шляхом його вселення у спірну квартиру, а отже, позов належить задовольнити.
За правилами ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнений, у сумі 1211,20 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 141, 258, 265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його у квартиру.
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп судового збору.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:
позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;
відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Повне судове рішення складене 11 червня 2026 року.

Суддя