Справа № 420/12712/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)
В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду 04.05.2026 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській обл. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 01.12.2025 р. №Ф-10837-53 на суму 37 788,74 грн;
2. Визнати протиправною та скасувати узгоджену вимогу Головного управління ДПС в Одеській обл. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 01.12.2025 р. №Ф-10837-53-У на суму 38 788,74 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідно до відповіді ГУ ДПС в Одеській обл. від 01.05.2026 №14966/6/15 32-13-07-06, ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа-підприємець (ФОП) у Білгород-Дністровській ДПІ ГУ ДПС з 26.02.2007 по 01.04.2024 (дата взяття на облік платником ЄСВ – 28.02.2007). Відповідач сам підтверджує, що звіти про суми нарахованого доходу та суми ЄСВ за 2017– 2020 роки до органу ДПС ОСОБА_1 не подавались. Незважаючи на це, нарахування ЄСВ здійснено в автоматичному режимі виключно на підставі даних ІКС ДПС – без звітності платника, без бухгалтерських документів, без проведення документальної перевірки – та сформована заборгованість у загальній сумі 37788,74 грн за такими нарахуваннями: за 2017 р. – 8448,00 грн; за квартали 2018 р. – 9828,72 грн; за квартали 2019 р. – 11016,72 грн; за 2020 р. – 8 495,30 грн.
Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII до Закону №2464-VI внесено норму, за якою ФОП, прийняті на військову службу за контрактом або призвані під час мобілізації, звільняються від обов`язку нарахування та сплати ЄСВ за себе на весь строк такої служби (п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI в редакції з 01.01.2017). Нарахування ЄСВ за II–IV квартали 2019 р. та повний 2020 р. (щонайменше 16757,84 грн) здійснені за увесь строк реального проходження позивачем військової служби в прямому порушенні вказаної норми закону.
На підставі дефектної узгодженої вимоги відкрито виконавче провадження №80580290 (ст. д. виконавець Тирнова А.І., Білгород-Дністровський відділ ДВС). Постановою від 23.04.2026 накладено арешт на рахунки позивача. Вже стягнуто 11718,09 грн. Банківська виписка АТ КБ «ПриватБанк» за квітень 2026 р. (рахунок IBAN НОМЕР_1 ) підтверджує: при надходженнях 13 199,54 грн (пенсія по інвалідності) стягнуто 13 258,90 грн, тобто пенсію списано в повному обсязі (100%) – баланс на кінець квітня 0,00 грн. Таким чином, позивач залишений без будь-яких засобів до існування.
Вважаючи податкову вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Ухвалою судді від 06.05.2026 прийнято до розгляду позовну заяву; відкрито провадження у адміністративній справі та вирішено розглядати справу в порядку статті 262 КАС України.
Копія ухвали від 06.05.2026 була доставлена до Електронного кабінету відповідача 06.05.2026, проте Головне управління ДПС в Одеській області правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалось.
Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 21.02.2007 та 01.04.2024 припинив підприємницьку діяльність.
На запит представника позивача Головне управління ДПС в Одеській області скерувало лист від 01.05.2026 №14966/6/15-32-13-07-06 (а.с.7-8), у якому зазначило, що відповідно до даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС по ОСОБА_1 обліковується заборгованість по єдиному внеску (кбк 71040000) у сумі 37788,74 грн, яка виникла за період з 2017 по 2020 роки, в тому числі:
09.02.2018 у сумі 8 448,00 грн, нарахування за 2017 рік; 
19.04.2018 у сумі 2 457,18 грн, нарахування за 1 квартал 2018 року; 
19.07.2018 у сумі 2 457,18 грн, нарахування за 2 квартал 2018 року; 
19.10.2018 у сумі 2 457,18 грн, нарахування за 3 квартал 2018 року; 
21.01.2019 у сумі 2 457,18 грн, нарахування за 4 квартал 2018 року; 
19.04.2019 у сумі 2 754,18 грн, нарахування за 1 квартал 2019 року; 
19.07.2019 у сумі 2 754,18 грн, нарахування за 2 квартал 2019 року; 
21.10.2019 у сумі 2 754,18 грн, нарахування за 3 квартал 2019 року; 
20.01.2020 у сумі 2754,18 грн, нарахування за 4 квартал 2019 року; 
21.04.2020 у сумі 2 078,12 грн, нарахування за січень-лютий 2020 року; 
20.07.2020 у сумі 1 039,06 грн, нарахування за червень 2020 року; 
19.10.2020 у сумі 3 178,12 грн, нарахування за 3 квартал 2020 року; 
19.01.2021 у сумі 2 200,00 грн, нарахування за жовтень-грудень 2020 року.
Головним управлінням ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10837-53 від 01.12.2025 (а.с.10), відповідно до якої станом на 30.11.2025 заборгованість позивачв зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн.
Матеріали справи містять індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5 та ОК-7) щодо ОСОБА_1 (а.с.82-86) за 2001 – 2024 роки, з яких вбачається, що, у т.ч. за період з липня 2017 року по 2020 роки страхові внески стосовно позивача сплачені.
Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду.
Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого. 
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» («Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Законом України від 06.12.2016 №1774-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування ЄСВ у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.
Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково, як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 сформульовано висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Матеріалами справи підтверджено, що у період з липня 2017 року по 2020 рік страхові внески за позивача сплачувались роботодавцями, як за найманого працівника, що підтверджено витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за весь період Форми ОК-5 та ОК-7, тому з метою уникнення подвійної сплати страхового внеску, враховуючи встановлені судом обставини у їх сукупності, враховуючи правові висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та визнати частково протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10837-53 від 01.12.2025 на суму 14003,66 грн.
При цьому, суд зазначає, що вирішуючи дану справу суд враховує висновки, викладені у постанові від 15 липня 2021 року у справі № 580/2729/19 де Верховний Суд, скасовуючи судові рішення і направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що констатуючи часткову правомірність нарахування податковим органом штрафних санкцій на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суди, незважаючи на наявність в матеріалах справи детального розрахунку застосування штрафних санкцій, на підставі такого податкового повідомлення-рішення за кожною зі спірних податкових накладних, дійшли висновку про необхідність його скасування в повному обсязі, не врахувавши при цьому, що суд не позбавлений можливості скасувати рішення суб`єкта владних повноважень у частині так само як і не позбавлений можливості виділити із загального обсягу грошових зобов`язань (штрафних санкцій) суму, яка збільшена (нарахована) правомірно за умови наявності відповідного розрахунку в матеріалах справи. Такі дії суду не є підміною повноважень контролюючого органу, а є способом відновлення порушених прав та інтересів, що відповідає повноваженням адміністративного суду.
Аналогічне правозастосування викладене в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №806/2049/18, від 26 грудня 2018 року у справі №2а/0370/3780/11 та від 23 жовтня 2018 року у справі №808/3458/16.
У постанові Верховного суду від 18.04.2024 по справі №240/27062/22 колегія суддів погодилась з підходом судів попередніх інстанцій про те, що правильність здійсненого розрахунку розміру штрафних санкцій входить до предмета доказування у спорах цієї категорії, оскільки є наступним питанням після висновку про наявність з боку позивача податкового правопорушення, яке тягне за собою застосування штрафних санкцій.
Щодо доводів позивача про дефект форми спірної вимоги, а саме описку у сумі та невірно зазначену адресу, суд їх відхиляє та зазначає, що у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №826/11623/16, від 25 січня 2019 року по справі №812/1112/16, від 15 травня 2019 року по справі №814/1140/15 викладено правову позицію, згідно якої окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. 
Таким чином, при розгляді податкових спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.
Щодо доводів позивача про недопустимість стягнення пенсії в повному обсязі, суд зазначає, що такий довід не впливає на оцінку правомірності спірного рішення, а стосується виключно виконавчих дій.
Відповідно до ч. 1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався.
У частині третій статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Доказів, понесення витрат, пов`язаних з розглядом справи, позивачем до суду не надано.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) – задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10837-53-У від 01.12.2025 в частині визначення суми податкового боргу у розмірі 14003,66 грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач - Головне управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, буд. 5, код ЄДРПОУ 44069166).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА