ЄУН: 336/1783/26
Провадження №: 2/336/2235/2026 
РІШЕННЯ
Іменем України
08 червня 2026 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Наумові А.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,-
ВСТАНОВИВ:
ТОВ «Діджи фінанс» звернулась з позовом до ОСОБА_1 , вказавши, що 30.05.2021 року між ТОВ «Мілоан», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено договір про споживчий кредит №100232813, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредитні кошти в сумі 10000 гривень шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 .
Оскільки ОСОБА_2 зобов`язання по кредитному договору не виконала, утворилась заборгованість в сумі 43625 гривень, з яких 10000 гривень заборгованості по тілу кредиту, 32625 гривень заборгованості по процентам за користування кредитом та 1000 гривень комісії за надання кредиту.
14.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи фінанс» укладено договір факторингу №08Т, згідно з яким ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до реєстру прав вимоги №1 до договору факторингу, ТОВ «Діджи фінанс» набуло право вимоги по кредитному договору №100232813 від 30.05.2021 року, укладеного з ОСОБА_2 .
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04.02.2025 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Діджи фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №100232813, оскільки власником картки, на яку перераховані кредитні кошти є ОСОБА_1 .
Оскільки отриманими в ході розгляду цивільної справи доказами підтверджується перерахування суми кредиту на банківську картку, власником якої є ОСОБА_1 , відповідач отримав кошти безпідставно та на користь позивача їх не повернув, у зв`язку з чим, ТОВ «Діджи фінанс» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти за договором про споживчий кредит №100232813 від 30.05.2021 року в сумі 10000 гривень, три відсотки річних за період з 30.05.2021 року по 31.01.2026 року в сумі 1406,83 гривні, інфляційні втрати за вказаний період в сумі 4500 гривень, 32625 гривень заборгованості по відсоткам за користування кредитом у період з 30.05.2021 року по 13.08.2021 року, заборгованість по комісії в сумі 1000 гривень, а також судовий збір та витрати на правничу допомогу.
Ухвалою суду від 27.03.2026 року відкрите провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач у наданий судом строк своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. 
В ході розгляду справи сторонами заяви чи клопотання не подавались.
При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне.
30.05.2021 року ОСОБА_2 підписала та направила ТОВ «Мілоан» анкету-заяву на кредит №100232813.
30.05.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 укладено договір про споживчий кредит №100232813, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 10000 гривень строком на 15 днів з 30.05.2021 року по 14.06.2021 року зі сплатою комісії в сумі 1000 гривень за надання кредиту та процентів, які нараховуються за ставкою 1,75% від суми фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Базова процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Уклавши кредитний договір, ОСОБА_2 зобов`язалась повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений в п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
Згідно з копією платіжного доручення №28153839 від 30.05.202 року, ТОВ «Мілоан», через ТОВ «ФК «Елаєнс» перерахувало 10000 гривень на користь ОСОБА_2 на картковий рахунок № НОМЕР_1 .
За розрахунком заборгованості ТОВ «Мілоан», станом на 13.08.2023 року по договору про споживчий кредит №100232813 утворилась заборгованість в сумі 43625 гривень, з яких 10000 гривень заборгованості по тілу кредиту, 32625 гривень заборгованості по процентам за користування кредитом, 1000 гривень комісії.
14.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи фінанс» укладено договір факторингу №08Т, згідно з яким ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату та на умовах, визначених цим договором. 
Відповідно до реєстру прав вимоги №1 до договору факторингу, ТОВ «Діджи фінанс» набуло право вимоги по кредитному договору №100232813 від 30.05.2021 року, укладеного з ОСОБА_2 .
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04.02.2025 року у задоволенні позову ТОВ «Діджи фінанс» до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Мілоан», про стягнення заборгованості за кредитним договором №100232813 відмовлено.
Згідно з відповіддю АТ «Таскомбанк» від 06.01.2025 року, транзакції за 30.05.2021 року за маскою платіжної картки № НОМЕР_2 на банківську платіжну картку № НОМЕР_3 здійснювались зарахування коштів, у тому числі, 30.05.2021 року в сумі 10000 гривень. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) оформлено віртуальну банківську платіжну картку № НОМЕР_3 , яка існує тільки в цифровій формі, без фізичного носія. Ідентифікаційні дані власника банківської картки: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
За розрахунком ТОВ «Діджи фінанс» в тексті позовної заяви, у період з 30.05.2021 року по 31.01.2026 року відповідачеві нараховані три відсотки річних в сумі 1406,83 гривень та інфляційні втрати в сумі 4500 гривень.
При вирішенні спору суд виходить з такого.
Згідно з ч.1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
За ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Відповідно до позиції ВП ВС, висловленої у постанові від 26.06.2018 року №910/9072/17, а також у аналогічних справах №910/15363/17, постанова від 02.08.2018 року, №910/22442/16, постанова від 10.08.2018 року, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення Глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм гл. 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів), від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Відсутність правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212–1214 ЦК України).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 20 вересня 2024 року у справі № 628/1203/19 (провадження № 61-8954св24).
Згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ст. 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої ст. 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Отже, висновки судів про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.
Саме про таке зазначено в постанові ВП ВС від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17.
Як вказував Верховний Суд у постанові від 31.01.2024 року №671/1832/20, отримання кредитних коштів не позивачем, а перерахування їх відповідачем на банківську карту третіх осіб не є доказом неукладення та/або непідписання вказаного договору, а стосується його виконання.
Оскільки дослідженими доказами підтверджено факт неотримання ОСОБА_2 , яка вказана позичальником у договорі про споживчий кредит, кредитних коштів, які були зараховані на картковий рахунок ОСОБА_1 , отже, відповідач безпідставно набув грошові кошти в сумі 10000 гривень на підставі договору про споживчий кредит №100232813 від 30.05.2021 року.
За таких обставин, оскільки кредитний договір було укладено, відповідач отримав грошові кошти та не повернув безпідставно набуті грошові кошти, позов підлягає задоволенню в повному обсягу.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.
При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Представником позивача в обґрунтування підстав для стягнення витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено копії договору №42649746-АБ про надання правової допомоги від 05.01.2026 року укладеного між ТОВ «Діджи фінанс» та АБ «Анастасії Міньковської», додаткової угоди №100232813 від 23.02.2026 року до договору про надання правової допомоги №42649746 –АБ від 05.01.2026 року, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних АБ «Анастасії Міньковської» на загальну суму 4000 гривень, акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги АБ «Анастасії Міньковської» від 23.02.2026 року на загальну суму 4000 гривень, з яких 500 гривень за аналіз чинного законодавства та судової практики на предмет виявлених змін і доповнень, аналіз наявних кредитних та платіжних документів; 1500 гривень за правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи фінанс»; 2000 гривень за складанні позовної заяви ТОВ «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в т.ч. попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які апелянт поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ст. 137 ч. 1-6 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, адже такі послуги були надані.
Враховуючи, що відповідачем не подавалось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, тож суд вбачає підстави для стягнення суми витрат у розмірі 4000 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, —
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» безпідставно набуті грошові кошти в сумі 43625 (сорок три тисячі шістсот двадцять п`ять) гривень, три відсотки річних в сумі 1406,83 (одна тисяча чотириста шість гривень 83 коп.), інфляційні втрати в сумі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень; судовий збір в сумі 2662,40 гривні (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 коп.); витрати на правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень.
Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаємо наступні відомості:
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс», місцезнаходження: м. Бровари Київської області, вул. Симона Петлюри, 21/1, код ЄДРПОУ 42649746.
Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя О.І. Дацюк

Повний текст рішення суду складений 08.06.2026 року.