Номер провадження: 22-ц/813/4727/26 
Справа № 946/72/26
Головуючий у першій інстанції Бортейчук Ю.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю: 
секретаря Добряк Н.І., 
представника ДПС У – Філіпової Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Бортейчук Ю.Ю., про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Саф`янівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, Ізмаїльська районна державна адміністрація Одеської області, Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, Державна інспекція архітектури та містобудування України, Державна прикордонна служба України, Державне підприємство «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», Одеська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Одеській області, Державне агентство водних ресурсів України про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинення дій, 
встановив:

07.01.2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Саф`янівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, Ізмаїльська районна державна адміністрація Одеської області, Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, Державна інспекція архітектури та містобудування України, Державна прикордонна служба України, Державне підприємство «Кваліфікаційне товариство Регістр судноплавства України», Одеська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Одеській області, Державне агентство водних ресурсів України, про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2026 року у відкритті провадження було відмовлено (т.2, а.с.123-124).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2026 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (т.3, а.с.1-16).

У відзиві на апеляційну скаргу Одеська обласна прокуратура просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.3, а.с.138-142).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за участю представника ДПС У – Філіпової Г.М.,у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.4, а.с.4-10).
Колегією суддів було також враховано клопотання представника Ізмаїльської ДА Одеської області, клопотання представника ГУНП в Одеській області про розгляд справи за відсутності їх представників, а також заяву представника Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про розгляд справи без участі їх представника.
Представник ГУНП в Одеській області просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу – без змін. 
Крім того, представник ОСОБА_1 – адвокат Ягунов Д.В. 11.05.2026 року звернувся із клопотанням, зокрема, про відкладення розгляду справи на строк не менш
як 30 днів, обґрунтовуючи його необхідністю витребування правових позицій третіх осіб.
Однак, враховуючи обставини та складність даної справи, а також враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду тривалий час (понад трьох місяців) колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного клопотання адвоката Ягунова Д.В. та продовжити розгляд справи. 

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати за участю з`явившихся сторін справи та у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (т.2, а.с.123-24).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Статтями 124,125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
За правилами п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує дії посадових осіб органу місцевого самоврядування – Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, як суб`єкта владних повноважень, стосовно видачі довідки № 16-05/17 від 12.03.2024 року, встановлення відсутності повноважень у суб`єкта владних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 27.03.2018 року у справі № 826/20221/15, від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16, від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17 та від 05.06.2019 року у справі № 826/5500/16 сформулювала усталену правову позицію, відповідно до якої визначальним для встановлення юрисдикції є не формальне формулювання позовних вимог, а зміст спірних правовідносин та характер порушеного права. Якщо спір виник у зв`язку із здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, він є публічно-правовим.
Доводи апелянта про те, що довідка не є актом суб`єкта владних повноважень, не змінюють правової природи спору.
Питання про те, чи є документ актом індивідуальної дії, чи відповідає він вимогам закону, чи виданий з перевищенням повноважень, є питанням оцінки законності дій посадової особи.

Саме такі спори розглядаються адміністративними судами.
Перевищення повноважень або їх відсутність не трансформує спір у приватноправовий, оскільки йдеться про перевірку діяльності посадової особи в межах публічної служби.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 року у справі № 9901/19 прямо зазначила, що навіть якщо посадова особа діяла незаконно або з перевищенням повноважень, спір залишається публічно-правовим, якщо він виник у зв`язку з реалізацією владних функцій.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то вона має похідний характер від вимоги про встановлення незаконності дій посадової особи.

Як вже зазначалось, ч. 5 ст. 21 КАС України встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 802/2192/16-а наголошено, що якщо вимога про відшкодування шкоди є похідною від вимоги про визнання незаконними рішень чи дій суб`єкта владних повноважень, такий спір підлягає розгляду адміністративним судом.

Той факт, що позов заявлено також до фізичних осіб, не змінює юрисдикції спору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що штучне поєднання вимог до посадової особи та приватних осіб не може змінити правову природу спору, якщо його ключовим об`єктом є оскарження владного рішення або дій суб`єкта владних повноважень. Визначальним є саме зміст правовідносин, а не кількість відповідачів.

Посилання апелянта на кримінальні провадження, наявність ознак злочину чи нібито злочинний характер дій відповідачів не впливають на визначення юрисдикції. До набрання законної сили обвинувальним вироком жодні обставини не можуть вважатися встановленими у кримінально-правовому значенні. Крім того, навіть наявність кримінального провадження не змінює природу адміністративного спору щодо законності дій посадової особи.

Доводи про нібито «відмову у правосудді» є безпідставними. Законодавство передбачає чіткий механізм захисту прав особи шляхом звернення до адміністративного суду.
Саме адміністративний суд уповноважений перевірити, чи діяла посадова особа в межах повноважень, чи є оскаржуваний документ актом індивідуальної дії та чи спричинив він порушення прав позивача. Наявність спеціальної юрисдикції не може тлумачитися як позбавлення права на судовий захист.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження, оскільки в даному випадку наявний публічно – правовий спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 січня 2026 року про відмову у відкритті провадження - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

У зв`язку з навчанням суддів колегії суддів Сегеди С.М. і Громіка Р.Д. в період з 18 по 22 травня 2026 в НШСУ, повне судове рішення складено в перший робочий день після 22.05.2026 - 25.05.2026.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева