П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/28522/25	
Головуючий в 1 інстанції Хлімоненкова М.В,
Дата і місце ухвалення 28 квітня 2026., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у справі №420/28522/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати позивачу за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, одноразової грошової допомоги при звільненні та премії, визначених виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44; 
- зобов`язати відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату зазначених сум;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непідготовки та ненаправлення до уповноваженого органу, через який подано заяву про призначення пенсії за вислугу років, оновлених грошового атестата та довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення і премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення для призначення та перерахунку пенсії; 
- зобов`язати відповідача підготувати та направити зазначені документи до уповноваженого органу.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704.
Також суд першої інстанції зобов`язав НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року, а також грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704, з урахуванням раніше виплачених сум та одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
У задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року. На думку апелянта, у спірний період розміри посадового окладу та окладу за військовим званням підлягали визначенню відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року.
Крім того, апелянт вказує, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, розмір якого був відомий позивачу під час проходження військової служби, а тому останній мав можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду за захистом своїх прав.
Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо покладення на відповідача обов`язку здійснити одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, вважаючи такі вимоги передчасними.
У зв`язку з наведеним апелянт просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
ОСОБА_1 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у спірний період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України.
Згідно з витягом з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 08 травня 2025 року №215-ОС полковника ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби у відставку з 08 травня 2025 року виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
Звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено тим, що за період проходження військової служби з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року грошове забезпечення нараховувалося та виплачувалося йому без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
25 липня 2025 року представник позивача звернувся до начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України із заявою про проведення перерахунку грошового забезпечення за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», визначивши розміри посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
Листом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 28 липня 2025 року №09/П-421/420 представника позивача повідомлено про відсутність підстав для проведення такого перерахунку.
Згідно з наданими відповідачем картками грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2022-2023 роки, у спірний період складові грошового забезпечення позивача нараховувалися та виплачувалися виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01 січня 2018 року, а саме 1762 грн.
Як убачається з матеріалів справи, грошову допомогу для оздоровлення позивачу було виплачено у листопаді 2022 року та листопаді 2023 року, а матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань - у листопаді 2022 року та травні 2023 року.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 та з урахуванням правових висновків Верховного Суду розміри посадового окладу та окладу за військовим званням у спірний період підлягали визначенню шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704.
Оскільки відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року, а також грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки застосовував розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений станом на 01 січня 2018 року, суд дійшов висновку про протиправність такої бездіяльності та наявність підстав для проведення відповідного перерахунку і виплати належних сум з урахуванням раніше виплачених коштів та компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.
Разом з тим суд першої інстанції відмовив у задоволенні решти позовних вимог, виходячи з того, що вимоги щодо перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані відпустки та підготовки оновленого грошового атестата і довідки про додаткові види грошового забезпечення є необґрунтованими або передчасними, оскільки зазначені виплати здійснювалися поза межами спірного періоду, а перерахунок грошового забезпечення на момент розгляду справи відповідачем ще не проведено.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань і правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер та умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), а також одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця та підлягає індексації відповідно до закону.
Отже, грошове забезпечення включає всі передбачені законодавством основні та додаткові виплати, які належать військовослужбовцю під час проходження військової служби.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, утворені відповідно до законів України, а також керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова №704), якою з 01 березня 2018 року було запроваджено нову систему визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.
Пунктом 2 Постанови №704 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищень посадового окладу, надбавок, доплат, винагород, які мають постійний характер, премій) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови №704 затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців.
Пунктом 4 Постанови №704 у первинній редакції було передбачено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до цієї постанови.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі – Постанова №103).
Пунктом 6 Постанови №103 внесено зміни до пункту 4 Постанови №704, відповідно до яких розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями став прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом станом на 01 січня 2018 року.
Разом із тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови №103 визнано протиправним та скасовано.
Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт або його окрема частина втрачає чинність з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Таким чином, починаючи з 29 січня 2020 року підлягає застосуванню редакція пункту 4 Постанови №704, яка діяла до внесення змін Постановою №103, тобто редакція, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
При цьому колегія суддів враховує, що пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VIII від 06 грудня 2016 року встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та інших виплат.
З огляду на юридичну силу закону як акта вищої юридичної сили та правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №240/4946/18, колегія суддів доходить висновку, що після 29 січня 2020 року пункт 4 Постанови №704 підлягає застосуванню в частині використання саме прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Матеріалами справи підтверджується, що у спірний період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року відповідач здійснював нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року, тобто 1762 грн.
Водночас Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року встановлено у розмірі 2481 грн, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року встановлено у розмірі 2684 грн.
Отже, відповідач під час визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача застосовував розрахункову величину, яка не відповідала вимогам чинного законодавства та правовому регулюванню, що діяло у спірний період.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що грошове забезпечення позивача за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року підлягало нарахуванню та виплаті із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а не прожиткового мінімуму, встановленого станом на 01 січня 2018 року.
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Так, апелянт зазначає, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, розмір якого був відомий позивачу під час проходження військової служби, а тому останній мав можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду за захистом своїх прав.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, колегія суддів виходить з того, що спір у цій справі виник у зв`язку з нарахуванням та виплатою позивачу грошового забезпечення та похідних від нього виплат за період проходження військової служби.
Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України викладено у новій редакції. Відповідно до частини першої зазначеної статті працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Разом із тим пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Отже, перебіг строків, визначених статтею 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ, розпочався після припинення дії карантину.
Оскільки карантин припинився 30.06.2023, а позов подано у серпні 2025 року, сам факт дії карантину не пояснює, чому строк не пропущений.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та відхиляються.
Щодо вимог про перерахунок грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань колегія суддів зазначає таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у спірний період позивачу були виплачені грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік, а також матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 та 2023 роки.
Відповідно до положень Закону №2011-ХІІ та нормативних актів, які регулюють порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, зазначені виплати визначаються виходячи з розміру місячного грошового забезпечення військовослужбовця.
Оскільки складовими такого грошового забезпечення є посадовий оклад та оклад за військовим званням, розмір яких у спірний період був визначений відповідачем із застосуванням неправильного розрахункового показника, то і розмір зазначених виплат був визначений без дотримання вимог чинного законодавства.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 01 квітня 2022 року по 20 травня 2023 року, а також виплачених за цей період грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, та з урахуванням раніше виплачених сум.
Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо необхідності одночасного застосування положень Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, оскільки зазначена компенсація є похідною від сум грошового забезпечення, які підлягають донарахуванню та виплаті позивачу.
Колегія суддів зазначає, що компенсація сум податку з доходів фізичних осіб є похідною від виплат грошового забезпечення та підлягає нарахуванню одночасно із виплатою відповідних сум грошового забезпечення, а тому доводи апелянта про передчасність таких вимог є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків суду першої інстанції не спростовують.
Зміст апеляційної скарги фактично зводиться до незгоди відповідача із правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції встановленим обставинам справи, а також до власного тлумачення положень Постанови №704 та порядку визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців у спірний період.
Разом із тим наведені апелянтом доводи були предметом дослідження суду першої інстанції, отримали належну правову оцінку та обґрунтовано відхилені з наведених у судовому рішенні мотивів.
При цьому апеляційна скарга не містить посилань на належні та допустимі докази, які б спростовували встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи або свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку наявним у ній доказам у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив подані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, які підлягали застосуванню.
Порушень норм процесуального права, які б призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлено.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Відповідно до статті 316 КАС України, якщо суд апеляційної інстанції встановить, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга залишається без задоволення, а судове рішення - без змін.
З огляду на викладене, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 р. - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук