П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/3452/25
Провадження № 22-ц/4815/580/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача – Шимківа С.С.,
суддів:  – Ковальчук Н.М., Хилевича С.В., 

учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс",
відповідач –  ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Кисель Анною Сергіївною на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року (ухвалене у складі судді Томіліна О.М., повний текст рішення суду складено 10.12.2025) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

22 січня 2025 року ТОВ "Укр Кредит Фінанс" звернулося до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява обґрунтована тим, що 20.06.2024 між ТОВ "Укр Кредит Фінанс" та ОСОБА_1 було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії №1411-3583, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3800 грн, строк кредитування 365 днів, комісія за видачу кредиту – 15% від суми кредиту, промо-ставка – 0,90 % в день, знижена процентна ставка 1,50 % в день (застосовується протягом перших 180 днів з дня укладення кредиту), процентна ставка 1,18% в день – застосовується у період з 181 календарного дня дії договору і до закінчення строку його дії або до дати фактичного повернення всієї суми кредиту. 
Додатковою угодою № 1 від 28.06.2024 до вищевказаного договору сторони домовилися про надання додаткових кредитних коштів у кредит в сумі 2700 грн. Додатковою угодою № 2 від 29.06.2024 до вищевказаного договору сторони домовилися про надання додаткових кредитних коштів у кредит в сумі 1100 грн.
Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за Договором не виконує належним чином, у зв`язку з чим, станом на 14.07.2025 утворилася заборгованість у розмірі 44 224,80 грн., що складається з простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 7600 грн. та заборгованості за відсотками в розмірі 35484,80 грн, по комісії – 1140 грн. 
Просить стягнути з позичальника прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 7600 грн та прострочену заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 29 399,50 грн., що разом складає 36 999,50 грн., а також судові витрати у справі.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" заборгованість за кредитним договором №1411-3583 від 20.06.2024 у розмірі 36 999,50 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" 2 422 грн 40 коп на відшкодування судових витрат.
Рішення суду мотивовано обґрунтованістю позовних вимог.
Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_1 , через представника – адвоката Кисель А.С. оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що ТОВ "Укр Кредит Фінанс" було заявлено до стягнення розмір процентів, що є майже в чотири рази більшим, ніж розмір зазначеної ТОВ "Укр Кредит Фінанс" суми боргу, що місцевий суд не прийняв до уваги.
Покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, якою встановлено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. З огляду компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Нараховані ТОВ "Укр Кредит Фінанс" проценти є непропорційно високими, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, що суперечить принципам розумності та добросовісності.
Зазначає, що відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Покликається на неналежність доказів перерахування грошових коштів відповідачу.
Просить суд скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позову, а також стягнути з ТОВ "Укр Кредит Фінанс" на користь відповідача 15 000 грн витрат на правничу допомогу, отриману під час розгляду справи апеляційним судом.
27 січня 2026 ТОВ "Укр Кредит Фінанс" подало відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність оскаржуваного рішення.
Вказує, що відповідач попередньо ознайомився з договором та правилами надання споживчих кредитів, паспортом споживчого кредиту інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит та таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором № №1411-3583 (Графік платежів за Договором) відповідно до Методики Національного банку України, які складають єдиний договір в якому визначаються всі його істотні умови.
На підтвердження перерахування Відповідачу коштів, до суду надано довідку про перерахування суми кредиту № 1411-3583 від 20.06.2024 року, а також лист (довідку) АТ КБ "ПРИВАТБАНК", які містить номер особистого електронного платіжного засобу Відповідача із маскою, а саме, НОМЕР_1 (містяться в матеріалах справи).
У кредитному договорі №1411-3583 від 20.06.2024 р. сторонами було погоджено умови щодо розміру процентів, порядку їх нарахування та строку кредитування і ОСОБА_1 погодився з такими умовами, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором A1094.
Просить про залишення рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що що 20.06.2024 між ТОВ "Укр Кредит Фінанс" та  ОСОБА_1  було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії №1411-3583, за умовами якого ТзОВ "Укр Кредит Фінанс" надало відповідачу кредит у розмірі 3800 грн., строк кредитування 365 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити нараховані відсотки відповідно до умов кредитного договору (а.с. 13). Крім того, додатковою угодою №1 від 28.06.2024 до вищевказаного договору сторони домовилися про надання додаткових кредитних коштів у кредит в сумі 2700 грн (а.с. 20). Додатковою угодою №2 від 29.06.2024 до вищевказаного договору сторони домовилися про надання додаткових кредитних коштів у кредит в сумі 1100 грн (а.с. 21).
ТОВ "Укр Кредит Фінанс" виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в загальному розмірі 7 600 грн, дтрьома платежами: 20.06.2024 року – 3800 грн, 28.06.2024 року – 2700 грн, 29.06.2024 – 1100 грн, шляхом перерахування суми кредиту за допомогою системи LiqPay на платіжну карту відповідача № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ "Укр Кредит Фінанс" (а.с. 22), а також листом АТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 19).
Відповідач порушив умови кредитного договору, не повернув в повному обсязі кредит, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі згідно розрахунку ТОВ "Укр Кредит Фінанс" станом на 14.07.2025 року – 44 224,80 грн.
У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, кредитодавець ТОВ "Укр Кредит Фінанс" звернулося за захистом своїх прав до суду та просило стягнути з позичальника на користь товариства прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 7600 грн. та прострочену заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 29399,50 грн., що разом складає 36999,50 грн.
В свою чергу відповідач нараховану ТОВ "Укр Кредит Фінанс" заборгованість оспорює, покликаючись, зокрема на несправедливість розміру заборгованості за відсотками, що є надміру великою відносно розміру отриманих у кредит коштів, а також на положення ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Апеляційний суд з вищенаведеними доводами сторони відповідача частково погоджується, з огляду на наступне.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України (тут і далі - у редакції, на час укладення договору кредиту) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За правилами статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із прийняттям Закону України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII "Про електронну комерцію" (далі - Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів у мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Положеннями статті 3 Закону № 675-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення договору кредиту) передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до статей 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керувався тим, що укладення кредитного договору шляхом його підписання відповідачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, а також отримання ним кредитних коштів у розмірі 7 600 грн підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.
Суд мотивував рішення тим, що кредитодавець виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредитні кошті згідно з умовами кредитного договору, однак позичальник свої зобов`язання за договором не виконав та не повернув отримані в борг грошові кошти, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка становить 36 999 грн 50 коп, з яких заборгованість за основним боргом – 7 600 грн, заборгованість за нарахованими відсотками – 29 399,50 грн.
З матеріалів справи вбачається, що порядок та умови надання кредиту, сплати процентів та комісій визначено у розділі 4 укладеного між сторонами договору (а.с. 13). Так, розмір наданого кредиту становить 3800 грн (п. 4.1. договору); тип процентної ставки за користування кредитом – фіксована (п. 4.7.); розмір процентів за користування кредитом – 1,50 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 180 календарних днів з дати укладення цього договору. В цей період можливе використання позичальником права користування кредитом за промо-ставкою та/або зниженою та/або пільговою процентною ставкою; 1,18 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується у період починаючи з 181 календарного дня дії договору і до закінчення строку дії цього договору або до дати фактичного повернення всієї суми кредиту.
Умовами договору про відкриття кредитної лінії від 20.06.2024 року № 1411-3583 визначаються фактично декілька альтернативних строків, у межах яких здійснюється повернення отриманих позичальником грошових коштів, а також декілька процентних ставок.
Як убачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором 1411-3583 від 20.06.2024 року, станом на 14.07.2025, відповідачем здійснено часткове погашення кредиту: 22.07.2024 року внесено 1000 грн 50 коп (а.с. 23). 
Всупереч статті 19 Закону України "Про споживчий кредит" позикодавець весь час проводив нарахування відсотків на всю суму кредиту, без врахування сплаченої позичальником суми, а також внесені на погашення основного боргу кошти, у розмірі 1000,50 грн не відобразив у розрахунку заборгованості та не зменшив основний борг, з урахуванням сплаченої суми.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості.
Визначаючи розмір заборгованості з урахуванням інфляційних втрат, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості та інфляційних втрат), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково – зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду.
За наведених обставин, із врахуванням часткового погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, місцевий суд не перевірив залишок заборгованості відповідача за договором, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач ТОВ "Укр Кредит Фінанс" не спростував доводів сторони відповідача щодо несправедливих умов нарахування відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23, яка є релевантною до спірних правовідносин та підлягає до застосування.
Ураховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ТОВ "Укр Кредит Фінанс", а саме з відповідача необхідно стягнути 6 599,50 грн – основного боргу за договором (7600 грн отриманих позичальником коштів – 1000,5 грн внесених позичальником на погашення боргу коштів = 6599,50 грн), а також 7600 грн відсотків (що дорівнює сумі отриманих в борг коштів), оскільки заявлена позивачем до стягнення сума відсотків у розмірі 29 399,50 грн є явно завищеною, непропорційною наслідкам правопорушення, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки, відповідач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, сплачений ТОВ "Укр Кредит Фінанс" судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції не підлягає до компенсації відповідачем.
Окрім того, у апеляційній скарзі заявлено вимоги про стягнення з ТОВ "Укр Кредит Фінанс" на користь  ОСОБА_1 витрат, понесених на оплату правової допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Укр Кредит Фінанс" покликалося на не співмірність заявлених апелянтом до стягнення витрат на правничу допомогу зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт та просило відмовити у стягненні таких витрат.
Аналізуючи доводи сторін, наявні у матеріалах справи докази та вимоги чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання представника ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ "Укр Кредит Фінанс" витрат на правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За змістом статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Верховний Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20) дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 та підтримана Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
На підтвердження витрат на правничу допомогу стороною відповідача надано: договір про надання правової допомоги від 01 вересня 2025 року; звіт № 1 про виконану адвокатським об`єднанням роботу (надані послуги) та витрачений час відповідно до договору про надання правової допомоги від 01.09.2025 року від 09.01.2026 року; акт № 1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 09.01.2026 року.
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19)).
Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу заявляв про не співмірність заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, розцінюється як з`явлення клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу.
Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, суд вважає обґрунтованим розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи апеляційний судом у розмірі 5000 грн.
На підставі п. 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", Хартії захисту споживачів, схваленої Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів, п. 9, 13, 14 преамбули Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року, ст. 3, ч. 1, 2 ст. 207, ч. 3 ст. 509, ст. 626, ч. 1, 2 ст. 627, ст.ст. 628, 638, 639, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 12 Закону України № 675-VIII від 03 вересня 2015 року № 675-VIII "Про електронну комерцію", ст. 19 Закону України "Про споживчий кредит", п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Кисель Анною Сергіївною задовольнити частково.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 1411-3583 від 20.06.2024 року та додатковими угодами до нього від 28.06.2024 року та від 29.06.2024 року у загальному розмірі 14 199,5 грн, що складається з 6599,50 грн – основного боргу за договором та 7600 грн – боргу за відсотками.
У задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" на користь  ОСОБА_1 5000 грн – на відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених ним за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач     Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М. 

Хилевич С.В.