Справа № 484/2411/26
Провадження № 2/484/1825/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючого - судді Маржиної Т.В.,
за участю секретаря судового засідання - Ткаченко К.А.,
у відсутність учасників справи згідно заяв, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування в особі Вільшанської селищної ради Голованівського району, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

29.04.2026 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Оніщука В.І. звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування в особі Вільшанської селищної ради Голованівського району, про визначення місця проживання дитини.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 (далі – Позивач) та ОСОБА_2 (далі – Відповідач, а разом – Сторони), перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2018 року, який розірвано за рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 13.02.2026 року, яке набрало законної сили 17.03.2026 року. Від вищевказаного шлюбу Сторони мають спільну малолітню дитину, сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримує відповідну державну допомогу. Починаючи з жовтня місяця 2025 року Позивач, разом з сином ОСОБА_4 , проживають окремо від Відповідача, за своїм зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 . Відтак, малолітній син Сторін – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з Позивачкою, яка самостійно забезпечує його належне виховання, піклується про здоров`я, фізичний розвиток, створює належні умови для повноцінного розвитку, влаштовує дозвілля та відпочинок, а також повністю створила дитині комфортне середовище. Раніше Відповідач не заперечував щодо проживання сина ОСОБА_4 разом з Позивачем. Однак, коли Позивач звернулася із пропозицією до Відповідача щодо реєстрації місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за її зареєстрованим місцем проживання, Відповідач у телефонному режимі відповів відмовою, а в подальшому не з`явився до органу реєстрації для надання згоди на реєстрацію дитини за адресою матері та не надав відповідної нотаріально посвідченої згоди. Також Відповідач погрожував самостійно змінити місце проживання дитини. Позивач вважає, що така поведінка Відповідача є протиправною, оскільки відсутність реєстрації місця проживання дитини суперечить її інтересам, зокрема обмежує реалізацію прав дитини, гарантованих Конституцією таких як право на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, а тому вона змушена звернутися до суду з даною позовною вимогою, оскільки вважає, що рішення суду про визначення місця проживання дитини біля матері сприятиме реалізації законних прав дитини та забезпечить захист її якнайкращих інтересів.
Ухвалою від 01.05.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 28.05.2026 року, 09:00 годину; зобов`язано Орган опіки та піклування в особі Вільшанської селищної ради Голованівського району надати суду висновок про доцільність проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
18.05.2026 року від секретаря Вільшанської селищної ради Голованівського району Пироженка С. до суду надійшли пояснення, в яких він зазначив, що виконавчий комітет Вільшанської селищної ради як орган опіки та піклування зобов`язаний надати висновок про доцільність проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у разі спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання дитини. У даній справі спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо місця проживання їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній. Просив розглянути справу у відсутність представника органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, не заперечував проти задоволення позовних вимог.
19.05.2026 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути в його відсутність, зазначив, що позов визнає повністю, наслідки визнання позову йому зрозумілі.
Представник позивачки ОСОБА_5 надав заяву, в якій просив справу розглянути в його та позивачки відсутність й призначити справу до судового розгляду.
Дослідивши надані суду письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає повному задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі – Позивач) та ОСОБА_2 (далі – Відповідач, а разом – Сторони), перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2018 року, який розірвано за рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 13.02.2026 року, яке набрало законної сили 17.03.2026 року. 
Від вищевказаного шлюбу Сторони мають спільну малолітню дитину, сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 14.12.2023 року Первомайським відділом ДРАЦС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 377.
Позивач здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримує відповідну державну допомогу. 
Починаючи з жовтня місяця 2025 року Позивач, разом з сином ОСОБА_4 , проживають окремо від Відповідача, за своїм зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 . 
Відтак, малолітній син Сторін – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з Позивачкою, яка самостійно забезпечує його належне виховання, піклується про здоров`я, фізичний розвиток, створює належні умови для повноцінного розвитку, влаштовує дозвілля та відпочинок, а також повністю створила дитині комфортне середовище, що підтверджується в тому числі Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 30.03.2026 року.
Раніше Відповідач не заперечував щодо проживання сина ОСОБА_4 разом з Позивачем. Однак, коли Позивач звернулася із пропозицією до Відповідача щодо реєстрації місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за її зареєстрованим місцем проживання, Відповідач у телефонному режимі відповів відмовою, а в подальшому не з`явився до органу реєстрації для надання згоди на реєстрацію дитини за адресою матері та не надав відповідної нотаріально посвідченої згоди. Також Відповідач погрожував самостійно змінити місце проживання дитини. 
Така поведінка Відповідача є протиправною, оскільки відсутність реєстрації місця проживання дитини суперечить її інтересам, зокрема обмежує реалізацію прав дитини, гарантованих Конституцією, таких як право на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, а тому позивачка змушена звернутися до суду з даною позовною вимогою, оскільки вважає, що рішення суду про визначення місця проживання дитини біля матері сприятиме реалізації законних прав дитини та забезпечить захист її якнайкращих інтересів. 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). 
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону). 
Верховний Суд в справі справа № 164/812/21 зазначав, що міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. 
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. 
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). 
Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. 
Відповідно до абз. 2 п.5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 (далі – Порядок), Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати/зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. 
Вказаним Порядком також визначено, що місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (п.16). 
Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. 
У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку (п.17). 
У свою чергу пунктом 33 Порядку визначено, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). 
Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.
Під час розгляду справи в суді відповідач позов визнав, погодився з визначенням місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . 
Суд наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. 
З урахуванням зазначеного, враховуючи наведені положення законодавства, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, враховуючи інтереси малолітньої дитини, вік дитини, її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на її виховання і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 за місцем проживання матері ОСОБА_1 .
Оскільки спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що проживання сина з матір`ю відповідатиме принципу забезпечення найкращих інтересів дитини та є пріоритетним при вирішенні наданої справи.
Зазначене рішення на думку суду жодним чином не обмежить батька в його правах та обов`язках щодо спільного виховання та можливості спілкування з дитиною. У разі виникнення обставин, які перешкоджатимуть батькові у спілкуванні з дитиною, він не позбавлений права вирішувати ці питання в судовому порядку.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 064 грн. 96 к.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 77-81, 89, 141, 258, 259, 280, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування в особі Вільшанської селищної ради Голованівського району, про визначення місця проживання дитини, - задовольнити повністю.
Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір в сумі 1 064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн. 96 к.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування в особі Вільшанської селищної ради Голованівського району, код ЄДРПОУ 04365595, адреса: вул. Центральна, 15, с-ще. Вільшанка, Голованівській р-н. Кіровоградська область, 26600.
Повний текст судового рішення виготовлено 28 травня 2026 року.

СУДДЯ: