Справа № 462/8308/25 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю. 
Провадження № 33/811/820/26 Доповідач: Партика І. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі: судді Партики І.В., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , представника потерпілої – адвоката Гнідець Олесі Миколаївни, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, апеляційну скаргу адвоката Гнідець Олесі Миколаївни на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2026 року щодо ОСОБА_1 ,
встановив:
згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , 20 жовтня 2025 року близько 08.45 год. перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно своєї доньки ОСОБА_2 , а саме виражався в її сторону нецензурною лайкою, кричав та скрутив ліву руку, однак тілесних ушкоджень не заподіяв, внаслідок чого заподіяно шкоду психологічному здоров`ю потерпілій, про що відносно нього 20 жовтня 2025 року складено протокол серії ВАД №988683 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст.173-2 КУпАП.
Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2026 року провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Не погоджуючись з даною постановою адвокат Гнідець О.М., в інтересах потерпілої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 , визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та на підставі ст. 38 КУпАП закрити провадження у справі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що постанова є незаконною, необґрунтованою, винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повно та всебічного з`ясування обставин справи.
Наголошує, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення. Внаслідок психологічного насильства заподіяно шкоду здоров`ю потерпілої. 
Повідомляє, що згідно висновку психолога, в ОСОБА_2 було виявлено підвищену тривожність, симптоми депресивного стану, ознаки психоемоційного стресу, що може бути результатом дій її батька ОСОБА_1 .
Наголошує, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок психолога.
Вислухавши доповідь судді, пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності на заперечення доводів апеляційної скарги, пояснення представника потерпілої на підтримку аргументів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Частиною 7 ст. 294 КУпАП встановлено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до п. 14 ст. 1 цього Закону, психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до п. 17 ст. 1 цього Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, при розгляді даної справи, дотримався зазначених вимог закону, повно й всебічно з`ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
В судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має тривалий характер та стосується квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_1 та в якій він дозволив проживати своїй донці ОСОБА_2 з її дитиною після повернення із закордону.
Відповідно до форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 20 жовтня 2025 року (а.с. 5-6), рівень небезпеки ОСОБА_1 визначено як низький.
Згідно письмових пояснень потерпілої ОСОБА_2 від 20 жовтня 2025 року (а.с. 4), встановлено, що вона проживає разом із дітьми та батьком – ОСОБА_1 , який систематично агресивно себе поводить, кричить, виражається нецензурною лайкою, погрожує, що вижене на вулицю. Також він постійно створює конфлікти. 
Апеляційним судом не встановлено беззаперечних відомостей, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 20 жовтня 2025 року домашнього насильства відносно своєї доньки – ОСОБА_2 .
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що до протоколу про адміністративне правопорушення та апеляційної скарги не долучено жодних даних, які підтверджували б, що ОСОБА_2 було завдано шкоду психологічному чи фізичному здоров`ю 20 жовтня 2025 року.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Апеляційний суд зазначає, що для того, щоб відрізнити насильство від конфлікту, необхідно звернути увагу на те, що насильство є результатом свідомих дій людини і характеризується такими основними ознаками: умисність; спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, економічних, чи пов`язаних з вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Насильство - це умисні дії однієї або кількох осіб, що спричиняють шкоду іншій особі, порушують права і свободи та відбуваються в умовах значної переваги сил тих, хто скоює ці дії, що унеможливлює самозахист особи, котра страждає від цих дій. Якщо у вказаних діях відсутня хоча б одна з наведених ознак, такі дії не є насильством. Конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби. Під час конфлікту часто відсутні одна чи кілька вищеперераховані ознаки. Ескалація конфлікту може привести до насильства, та не обов`язково завжди приводить.
Доводи апелянта, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок психолога, який долучено до матеріалів справи, апеляційний суд розцінює критично, оскільки вказаний висновок був предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції та отримав належну оцінку у сукупності з іншими доказами, наявними у справі. 
Окрім того, зі змісту зазначеного висновку не вбачається, що встановлені ним психологічні переживання, емоційний стан чи інші негативні наслідки перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку саме з діями ОСОБА_1 , вчиненими 20 жовтня 2025 року. Висновок не містить однозначного твердження про те, що моральна шкода була завдана саме внаслідок зазначених дій, а також не виключає впливу інших обставин на психологічний стан особи. За таких обставин наведений висновок сам по собі не може бути достатнім та беззаперечним доказом заподіяння шкоди саме діями Стоділка від 20 жовтня 2025 року, а тому не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, окрім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
З огляду на викладене, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, вислухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності та представника потерпілої, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.
Конфлікт, який має місце в сім`ї виник з приводу користування житловою площею в квартирі, а тому не може ототожнюватися із домашнім насильством, передбаченим ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Інші доводи апеляційної скарги адвоката Гнідець О.М. не спростовують висновки суду першої інстанції. 
При апеляційному перегляді, не встановлено порушень суддею першої інстанції вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до положень ст. 252 КУпАП, а усі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції з наведенням відповідних мотивів встановив.
Істотних порушень вимог процесуального закону чи неправильного застосування норм матеріального права, які є підставою для зміни чи скасування постанови, апеляційним судом не встановлено.
На переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог адвоката Гнідець О.М. апеляційний суд не знаходить.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -
постановив:
постанову Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2026 року щодо ОСОБА_1 - залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката Гнідець Олесі Миколаївни – без задоволення.
Постанова є остаточна й оскарженню не підлягає.

Суддя       Партика І.В.