ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 520/2986/26	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Кальника В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харьківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року
в адміністративній справі № 520/2986/26 за позовом ОСОБА_1 до Другого апеляційного адміністративного суду про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Харьківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження по справі № 520/2986/26 за поданим ОСОБА_1 адміністративним позовом до Другого апеляційного адміністративного суду, в якому заявлено про: визнання протиправною бездіяльності Другого апеляційного адміністративного суду у адміністративній справі №520/31400/25 за позовом ОСОБА_1 до Харківського окружного адміністративного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, яка полягає у не передаванні до цього часу цієї справи за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду та про зобов`язання Другого апеляційного адміністративного суду відповідно до ст.29 Кодексу адміністративного судочинства України та п.1 Розділу IX. Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах затвердженою наказом ДСА України № 814 від 20.08.2019, на виконання Ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025 адміністративну справу №520/31400/25 за позовом ОСОБА_1 до Харківського окружного адміністративного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії а терміново за підсудністю передати за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з такою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вважаючи за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з нижченаведеного.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з визначенням, наведеним у п.7 ч.1 ст.4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
За змістом п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Стаття 5 КАС України закріплює, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач звертається до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності Другого апеляційного адміністративного суду, яка полягає у не передаванні адміністративної справи №520/31400/25 за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду, що на переконання позивача є порушенням вимог КАС України, Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах та його прав на доступ до суду, і відповідно, суд першої інстанції отримавши вказаний адміністративний позов ОСОБА_1 правильно виходив з положень: ст.2, ч.1 ст.6, п.7 ч.1 ст.4, п.1 ч.2 ст.17, ст.19, ст.160, ст.161, пунктів 3, 6 ч.1 ст.171, ст. 172 КАС України, та на підставі аналізу змісту ч. 2 ст. 55 та ч.1 ст.124 Конституції України і ч.1, ч.3 ст.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також рішень Конституційний Суд України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001, від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012 від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 та висловленої Великою Палатою Верховного Суду у справах № 815/110/16 і № 462/32/17 правової позиції – суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого апеляційного адміністративного суду про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити
Колегія суддів повністю погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 зумовлені незгодою з діями/бездіяльністю суддів Другого апеляційного адміністративного суду при вирішенні судової справи №520/31400/25, вчиненням (невчиненням) передбачених процесуальним законом дій, зокрема при передачі цієї справи за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду. 
Доводами апеляційної скарги позивача висновки суду першої інстанції у цій справі не спростовуються, оскільки позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів (судів), які стосуються здійснення правосуддя щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається, а судді (суди) не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених/не ухвалених за наслідками розгляду цих справ. 
Колегія суддів наголошує, що усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви чи апеляційної скарги можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені, а відповідно, оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Такі висновки повністю узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 16 жовтня 2019 року по справі № 1340/4052/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 320/3328/19, від 26 травня 2021 року у справі № 460/9271/20, від 06 липня 2021 року у справі № 240/533/21, від 31 січня 2023 року у справі № 640/13808/21, від 30 травня 2025 року у справі № 440/11265/24 та багатьох інших.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 826/56/18, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Варто зауважити, що в суд першої інстанції застосував правову позицію Європейського суду з прав людини, який до речі не лише у справі «Перетяка та Шереметьев проти України», а і у інших справах неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
З приводу відсутності правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду звертає увагу неодноразово висловлена Верховним Судом позиція за якою ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви (скарги) та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі відповідного порядку оскарження рішень, дій та бездіяльності суду (зокрема, постанова від 10 квітня 2025 року у справі № 560/19107/24).
Підсумовуючи вищевикладене у сукупності та виходячи з того, що спірні у цій справі правовідносини за своїм змістом не є владно-управлінськими, стосуються дій/бездіяльності суду (судді) щодо процесуальних питань у межах конкретної справи, колегія суддів не може класифікувати ініційований позивачем у цій справі спір як публічно-правовий, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір у цій справі не може бути розглянутий у порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до приписів ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Харьківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 520/2986/26 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя В.В. Кальник