Головуючий у суді першої інстанції: Савчук Ю.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа № 761/1455/26
провадження № 33/824/2132/2026

30 червня 2026 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Шкоріна О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу відносно 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 130 КУпАП

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2026 року, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2026 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки без оплатного вилучення транспортного засобу, зі стягненням судового збору в дохід держави у розмірі 665, 60 грн. За постановою суду 7 грудня 2025 року близько 23 год. 00 хв. водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Renault Megane д.н.з. НОМЕР_1 по пр. Берестейському, буд. 94 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: тремтіння пальців рук, неприродна блідість обличчя, звужені зіниці очей, що не реагують на світло. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у КНП «Київська міська клінічна лікарня №10», що знаходиться за адресою вул. Чорних Запорожців, буд. 20, ОСОБА_1 відмовився. Своїми діями порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.2 ст. 130 КУпАП, оскільки дії вчинені особою, яка повторно протягом року притягалась до відповідальності за аналогічне правопорушення.  Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив рішення скасувати, а справу відносно нього закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Наголошував, що судом не було в повній мірі досліджено матеріали справи, що призвело до безпідставного притягнення його до відповідальності, а також не враховано обставини, які б пом`якшували відповідальність. Крім того, апелянт, посилаючись на ст. ст. 268, 294 КУпАП, просив поновити строк на апеляційне оскарження, мотивуючи клопотання тим, що він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що в свою чергу, позбавило його права брати участь у розгляді справи, надавати пояснення та реалізувати своє право на захист. 
З метою забезпечення доступу до правосуддя, права на апеляційне оскарження, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, з огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне клопотання задовольнити, поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2026 року, вважаючи його таким, що пропущений з поважних причин. В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що наміру керувати транспортним засобом не мав, проте був вимушений сісти за кермо у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги та реальної загрози життю і здоров`ю його та членів його сім`ї.У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, постанову Шевченківського районного суду від 4 лютого 2026 просив скасувати з підстав, викладених в ній. Суду пояснив, що транспортний засіб був зупинений працівниками поліції без законних на те підстав, оскільки жодних порушень ПДР України він не вчиняв, а необхідність сісти за кермо була зумовлена початком повітряної тривоги, у зв`язку з чим останній був змушений проїхати близько одного кілометра за дружиною та дитиною. Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом. Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив всі докази та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду. Так, відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 130 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень передбачених частиною першою, цієї статті, зокрема й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. За змістом п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Проте, ОСОБА_1 вимоги вказаного пункту ПДР дотримано не було. Всупереч доводам апеляційної скарги, порушення ОСОБА_1 зазначених вимог п. 2.5. ПДР України, за обставин, викладених у постанові, підтверджується зібраними у справі та дослідженими судом доказами, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №534445, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану наркотичного сп`яніння, інформацією наданою поліцейською взводом №3 роти №3 батальону №3 (з обслуговування правого берега) управління патрульної поліції міста Києва Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Васечко Л. про повторність вчиненого адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , постановою Святошинського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, відеозаписом з боді-камери поліцейського. Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою. Враховуючи сукупність доказів у справі, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини. Дії ОСОБА_1 , які полягають у відмові від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, є порушенням п. 2.5 ПДР України та утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. Такий висновок, всупереч доводам апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах провадження доказах. Щодо доводів апелянта про те, що він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, а тому був позбавлений можливості брати участь у розгляді справи, надавати пояснення та реалізувати своє право на захист, суд відзначає наступне. Відповідно до вимог ст. 268 КУпАП розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, допускається лише за умови наявності відомостей про її своєчасне повідомлення про дату, час і місце судового засідання та за відсутності клопотання про відкладення розгляду справи. Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, такі вимоги судом першої інстанції були дотримані, оскільки в матеріалах міститься довідка про доставку ОСОБА_1 . SMS-повідомлення із зазначенням дати, часу та місця судового засідання. Крім того, протокол про адміністративне правопорушення був складений у присутності останнього та підписаний ним, що свідчить про його обізнаність щодо існування провадження стосовно нього. Водночас, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився та будь-яких клопотань не подавав, тобто самостійно розпорядився належним йому процесуальним правом на участь у судовому розгляді. За таких обставин суд, першої інстанції, діючи відповідно до вимог ст. 268 КУпАП, розглянув справу за його відсутності. Крім того, суд зауважує, що реалізація права на захист була в повній мірі забезпечена ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду. Так, у судовому засіданні, ОСОБА_1 особисто надав пояснення та виклав заперечення щодо подій, які мали місце 7 грудня 2025 року. Відтак, навіть за умови його неявки до суду першої інстанції, право на захист було ним реалізовано в повному обсязі, а тому доводи апеляційної скарги щодо його порушення є необґрунтованими. Доводи апелянта про те, що він не мав наміру керувати транспортним засобом, а був вимушений сісти за кермо виключно у зв`язку з початком повітряної тривоги та необхідністю подбати про безпеку дружини і дитини, суд вважає непереконливими. Як в апеляційній скарзі, так і під час судового засідання ОСОБА_1 факт керування транспортним засобом не заперечував, натомість пояснював свої дії необхідністю забрати дружину та дитину у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги. Такі посилання ОСОБА_1 на необхідність убезпечити членів його сім`ї не узгоджуються із загальновідомим порядком дій під час повітряної тривоги, який передбачає невідкладне прямування до найближчого укриття, а не продовження руху транспортним засобом. За таких обставин, наведені ним пояснення не підтверджують вимушеного характеру його дій. У зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_1 положень ст. 34 КУпАП щодо обставин, які пом`якшують відповідальність. Саме по собі посилання на повітряну тривогу та необхідність піклування про сім`ю не може автоматично свідчити про наявність таких обставин, якщо ці твердження не підтверджені матеріалами справи та не узгоджуються з фактичними обставинами. При цьому, ні судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не було встановлено обставин, які відповідно до ст. 34 КУпАП можуть пом`якшувати відповідальність, а також інших обставин, які суд міг би визнати такими. Тому підстав для пом`якшення відповідальності не вбачається. Доводи апелянта стосовно незаконності зупинки транспортного засобу мають формальний характер, спрямовані на ухилення ним від адміністративної відповідальності і не спростовують факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. Таким чином, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, за наявності достатніх, беззаперечних, належних та допустимих доказів, що підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та його відмову як особи, яка керує транспортним засобом від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, є доведеною. Будь -яких інших доводів, які могли стати підставою для скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі щодо ОСОБА_1 за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, в апеляційній скарзі не наведено та при розгляді справи в апеляційному суді не встановлено. За таких обставин, висновок судді місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованим та базується на сукупності доказів, досліджених судом першої інстанції і перевірених в ході апеляційного перегляду справи. Накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, суд дотримався загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, передбачених ст. 33 КУпАП, та призначив стягнення у межах санкції ч. 2 ст. 130 КУпАП. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є законною та обґрунтованою і підстав для її скасувння не встановлено. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду м.Києва від 4 лютого 2026 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 34 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О.І. Шкоріна