ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

18 травня 2026 року 	Справа № 160/6072/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік у кількості 14 діб, за 2025 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, за 2026 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 рік, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2026 рік виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 16.03.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене провадження в адміністративній справі, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи. 
Відповідач подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки позивачем пропущено 1-місячний строк, передбачений ч.5 ст. 122 КАС України, звернення до суду з даним позовом.
З цього питання суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України або іншими законами.
Абзацом 1 частини 2 наведеної статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно частини 2 статті 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Розповсюдження норм Кодексу Законів про працю України на правовідносини проходження публічної служби в частині застосування строків звернення до суду, було неодноразово предметом дослідження Верховним Судом.
Так згідно правового висновку Верховного Суду сформованого у постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, Верховний Суд визначив, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Судом встановлено, що 26.01.2026 року на підставі наказу Головного управління НП в Дніпропетровській області № 114 о/с позивача звільнено зі служби в поліції. 
Натомість з даним позовом, позивач звернувся до суду 12.03.2026, тобто в межах тримісячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України.
Отже, клопотання відповідача про залишення даного позову без розгляду задоволенню не підлягає.
Згідно наданого відповідачем відзиву, відповідач позов не визнає, просить відмовити у його задоволенні, зазначає, що відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 рік, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2026 рік виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, оскільки зазначене не передбачено частиною 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію». 
Позивач правом на надання відповіді не відзив не скористався.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій згідно посвідчення серія НОМЕР_2 , дата видачі 05.11.2015. 
З 2015 року по 27.01.2026 ОСОБА_1 проходив службу у Національній поліції, та був звільнений з поліції відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 26.01.2026 № 114 о/с за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
Цим наказом, серед іншого, визначено, що невикористана частина щорічної відпустки за 2022 рік, складає: основної -0 діб, додаткової - 4 доби, невикористана частина щорічної відпустки за 2023 рік складає: основної - 2 доби, додаткової — 15 діб, невикористана щорічна відпустка за 2024 рік складає: основної - 30 діб, додаткової -15 діб, невикористана щорічна відпустка за 2025 рік складає: основної - 30 діб, додаткової — 15 діб, невикористана частина щорічної відпустки за 2026 рік за фактично відпрацьований час складає: основної 0 діб, додаткової 0 діб.
Не погодившись з тим, що під час звільнення позивачу не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 – 2026 роки, він звернувся до відповідача з відповідною заявою 11.02.2026 року.
У відповідь на цю заяву, відповідач листом від 26.02.2026 року повідомив позивача про те, що додаткові оплачувані відпустки відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) за 2015- 2026 роки були надані наказами ГУНП від 18.01.2016 № 319 на 14 календарних днів з 18 січня по 31 січня 2016 року, від 17.10.2017 № 319 на 14 календарних днів з 7 по 20 листопада 2017 року, від 05.11.2018 № 308 на 14 календарних днів з 12 по 25 листопада 2018 року, від 16.09.2019 № 293 на 14 календарних днів з 30 липня по 12 серпня 2019 року, 27.07.2020 № 44в на 14 календарних днів з 30 липня по 12 серпня 2020 року, від 31.05.2021 № 34в на 14 календарних днів з 07 по 20 червня 2021 року, від 16.08.2022 № 28 на 14 календарних днів з 23 серпня до 5 вересня 2022 року, від 27.11.2023 № 78в на 14 календарних днів з 29 листопада по 12 грудня 2023 року. Додаткові оплачувані відпустки за 2024, 2025 та 2026 роки відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» позивачу не надавались, загальна кількість невикористаних днів зазначених відпусток складає 42 дні.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України «Про відпустки» (далі -Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за невикористані дні як основної, так і додаткової відпустки.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію».
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Частиною першою статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено перелік підстав для звільнення поліцейського зі служби в поліції та припинення служби в поліції.
Приписами статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII установлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Наказом Міністерства внутрішніх справ від 6 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок №260).
Вказаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Так, приписами пункту 8 розділу III Порядку №260 поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Водночас, положеннями абзаців сьомого і восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. До того ж, одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» і статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Отже, Верховний Суд зазначає про те, що положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують і не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 7 травня 2020 року в справі №360/4127/19, на яку доречно покликається позивач у касаційній скарзі, а також у постановах від 14 квітня 2021 року в справі №620/1487/20, від 29 квітня 2021 року в справі №200/602/20-а, від 31 травня 2021 року в справі №200/13837/19-а.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач як учасник бойових дій має право на грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, передбачену статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
З листа Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 26.02.2026 вбачається, що додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2024 - 2026 роки позивачу не надавалися.
Таким чином, на час прийняття наказу від 26.01.2026 № 114 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2024, 2025, 2026 роки.
А тому, з огляду на викладене, ураховуючи, що обов`язок забезпечити нарахування та виплату грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових, дій під час звільнення зі служби покладено саме на відповідача, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025, 2026 роки та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025, 2026 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача зі служби.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.11.2021 по справі № 200/1175/20-а.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає що наявні правові підстави для задоволення позову.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 297, 295 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 під час звільнення компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025, 2026 роки.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 40108866) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) під час звільнення компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025, 2026 роки.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складено 18.05.2026.

Суддя Н.Є. Калугіна