Постанова
Іменем України
18 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 759/3586/23
Провадження № 61-3528св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу, 
учасниками якої є:
позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач),
відповідач - російська федерація (далі - відповідач),
про встановлення факту вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області, та про відшкодування завданої такою агресією моральної шкоди 
за касаційною скаргою позивача на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року, яке ухвалила суддя Єросова І. Ю., та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Позивач у 2023 році звернувся до районного суду в Україні з позовом до російської федерації. Просив встановити факт вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області, а також відшкодувати завдану агресією моральну шкоду.
2. Суд першої інстанції ухвалив заочне рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: встановив факт вимушеного переселення позивача та стягнув із держави-агресора компенсацію моральної шкоди, але у меншому розмірі, ніж просив позивач. Із частковим задоволенням вимог позивач не погодився. Подав апеляційну скаргу. Суд апеляційної інстанції залишив апеляційну скаргу позивача без задоволення, а заочне рішення в оскарженій частині - без змін. 
3. Позивач подав касаційну скаргу. Стверджував, зокрема, що суди попередніх інстанцій не врахували характер правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань, ступінь вини відповідача та визначили мінімальний розмір сатисфакції, тоді як вона має бути реальною, а не символічною.
4. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи є визначений судами розмір компенсації завданої позивачу моральної шкоди розумним і справедливим з огляду на обставини справи.Вирішив, що визначена судами сума такої компенсації є домірною цій шкоді. 
(2) Зміст позовної заяви та судових рішень
5. 25 лютого 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив встановити факт вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області, та стягнути з відповідача 35 000,00 євро завданої моральної шкоди, що на день подання позову еквівалентно 1 364 440,00 грн. Мотивував так: 
- через збройну агресію відповідача у серпні 2014 році позивач вимушено переселився з м. Донецька, де він постійно мешкав, до м. Маріуполя, а у 2019 році - до м. Києва; 
- унаслідок злочинних дій відповідача щодо України порушені громадянські права та свободи, позивач втратив єдине житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, місце навчання та праці; 
- встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області необхідне для того, аби позивач міг визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (потерпілого від міжнародного збройного конфлікту).
6. 11 липня 2023 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: встановив факт вимушеного переселення позивача з території Донецької області до м. Маріуполя та м. Києва внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини території Донецької області; стягнув із відповідача на користь позивача 300 000,00 грн компенсації моральної шкоди. Мотивував так: 
6.1. Відповідач є суб`єктом, унаслідок збройної агресії якого проти України й окупації частини її території порушені права та свобода громадян, зокрема, особисті права позивача. Отже, саме відповідач є суб`єктом, який має обов`язок відшкодувати завдані цими діями збитки відповідно до положень статей 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
6.2. Метою встановлення факту вимушеного переселення є не перебування під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, а встановлення відповідальної особи за відшкодування шкоди. Тому доцільно змінити спосіб захисту, визначений позивачем.
6.3. Позивач довів, що внаслідок збройної агресії відповідача проти України вимушено покинув разом із родиною місце свого постійного проживання на тимчасово окупованій території та виїхав до іншого регіону України як внутрішньо переміщена особа. Внаслідок цього втратив єдине житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, місце навчаннята праці.
6.4. Вимога про відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі не є обґрунтованою, оскільки житло, в якому позивач проживав, належить на праві власності його матері, а право на працю не могло бути порушеним під час вимушеного переселення у 2014 році, бо позивачеві було 14 років.
6.5. З огляду на характер страждань, що полягають у втраті можливості користування житлом, спілкування з друзями та родиною, місця навчання, на обсяг шкоди й обставини її заподіяння з відповідача слід стягнути 300 000,00 грн компенсації за завдану моральну шкоду. Такий розмір відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
7. 26 лютого 2024 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив апеляційну скаргу позивача без задоволення, а заочне рішення в частині визначеного розміру компенсації моральної шкоди - без змін. Мотивував аналогічно до суду першої інстанції.
(3) Провадження у суді касаційної інстанції
8. 9 березня 2024 року позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду та змінити заочне рішення суду першої інстанції у частині розміру відшкодування моральної шкоди, стягнувши з відповідача 1 354 440 грн такого відшкодування або спрямувати справу на новий розгляд до апеляційного суду.
9. 30 квітня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення копії тієї ухвали. 
10. 17 травня 2024 року позивач надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додав її нову редакцію.
11. 10 червня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою продовжив позивачу на п`ять днів із дня вручення тієї ухвали строк на усунення недоліків касаційної скарги. 
12. 16 червня 2024 року позивач надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги.
13. 6 вересня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження. Звернув увагу позивача на те, що за відсутності дипломатичних відносин України з відповідачем у суду немає дієвих механізмів інформування відповідача про касаційну скаргу позивача та про касаційне провадження у справі. Зазначив, що позивач є стороною, зацікавленою не тільки у судовому розгляді справи, але й у виконанні відповідного судового рішення, та за відсутності процесуальної заборони задля гарантування справедливого судового розгляду має певні можливості для самостійного інформування відповідача про подання касаційної скарги та про відкриття судом касаційного провадження у справі. Зокрема шляхом надсилання відповідних повідомлень із додатками у вигляді копій вказаної скарги, оскаржених судових рішень і ухвал Верховного Суду на електронні адреси вищих органів влади відповідача (президента, парламенту, уряду, міністерства закордонних справ тощо) чи на офіційні сторінки цих його органів у соціальних мережах із наданням доказів такого інформування відповідача.
14. 13 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
15. Позивач мотивував касаційну скаргу так:
15.1. Відсутній висновок Верховного Суду щодо порядку визначення розміру компенсації моральних страждань, завданих збройною агресією відповідача.
15.2. Суд першої інстанції помилково вказав на те, що посилання на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) не можуть бути єдиною підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди. ЄСПЛ у рішенні від 28 липня 1998 року в справі «Лоізіду проти Туреччини» («Loizidou v. Turkey», заява № 40/1993/435/514) присудив 35 000,00 євро відшкодування моральної шкоди через незаконну окупацію частини території Кіпру. Вказане рішення ЄСПЛ національні суди мають застосовувати згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практика Європейського суду з прав людини».
15.3. Суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норми права про відшкодування моральної шкоди без урахування висновків:
- Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року у справі № 454/3206/16-ц, згідно з яким розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із урахуванням інших обставин, які мають істотне значення;
- Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2020 року у справі № 461/6886/16, згідно з яким суд, зокрема, має з`ясувати, чим підтвердити завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій сумі або в якій матеріальній формі позивач оцінив завдану йому шкоду, чим мотивував, а також інші обставини, які мають значення для вирішення спору.
(2) Позиції інших учасників справи
16. Відповідач відзив на касаційну скаргу не подав.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
17. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 6 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача на підставах, передбачених у пунктах 1 і 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
18. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
19. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційних скарг, які стали підставами для відкриття касаційного провадження. Заочне рішення та постанову судів попередніх інстанцій позивач оскаржив лише щодо відмови у відшкодуванні моральної шкоди. Тому Верховний Суд у частині задоволених позовних вимог судові рішення не переглядав.
(2) Оцінка аргументів позивача та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи є визначений судами розмір компенсації завданої позивачу моральної шкоди розумним і справедливим з огляду на обставини справи?
20. Позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив встановити факт вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії відповідача проти України й окупації частини Донецької області, та стягнути з відповідача на його користь 35 000,00 євро завданої моральної шкоди, що на день подання позову було еквівалентно 1 364 440,00 грн.Суд першої інстанції ухвалив заочне рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: встановив факт такого переселення та стягнув з держави-агресора 300 000,00 грн компенсації моральної шкоди. Апеляційний суд залишив апеляційну скаргу позивача без задоволення, а заочне рішення в частині відмови у стягненні решти компенсації - без змін. 
21. Позивач із висновками судів попередніх інстанцій щодо розміру присудженої компенсації моральної шкоди не погодився. Подав касаційну скаргу. Мотивував, зокрема, тим, що суди попередніх інстанцій належно не врахували характер правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань, ступінь вини відповідача та визначили розмір компенсації у мінімальному розмірі, тоді як сатисфакція має бути реальною, а не символічною. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що за встановлених обставин цієї справи немає підстав для задоволення тих вимог, у задоволенні яких суди попередньої інстанції відмовили. Визначена ними сума компенсації є розумною та справедливою, тобто домірною завданій моральній шкоді.
22. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
23. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша та друга статті 4 ЦПК України).
24. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України).
25. Загальновідомо, що російська федерація здійснює збройну агресію проти України та зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за її протиправну діяльність в Україні.
26. 2 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою № 2188-IX).
28. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
29. За змістом Статуту ООН вчинення відповідачем акта збройної агресії слід розуміти не як реалізацію суверенного права, а як порушення зобов`язання поважати суверенітет і територіальну цілісність іншої держави - України.Звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права на відшкодування моральної шкоди (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20, від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2025 року у справі № 686/16081/23).
30. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
31. Права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди (частина перша статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
32. Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (частина друга статті 2 ЦК України).
33. У ЦК України є декілька випадків урегулювання цивільних відносин, дотичних до воєнних дій або воєнного стану. Наприклад:
- оголошення фізичної особи померлою (стаття 46 ЦК України);
- зупинення перебігу позовної давності якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан (пункт 4 частини першої статті 263 ЦК України);
- не вважаються примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншими рішеннями суду, а також робота чи служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан (абзац другий частини третьої статті 312 ЦК України);
- в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості (частина 2 статті 353 ЦК України).
Звісно, що норми стосовно відшкодування майнової шкоди та компенсації моральної шкоди не орієнтовані на їхнє застосування для компенсації втрат внаслідок збройної агресії, воєнних дій або воєнного стану (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22).
34. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
35. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
36. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
37. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).
38. Приписи статті 23 ЦК України поширюються на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі завдали моральну шкоду. Тобто можливість компенсації такої шкоди залежить не від того, що це передбачає закон або положення договору, а від порушення цивільного права (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22).
39. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (пункти 2 і 3 частини другої статті 23 ЦК України).
40. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
41. Зобов`язання компенсувати моральну шкоду виникає за таких умов: наявність такої шкоди; протиправність поведінки особи, яка її завдала; наявність причинно-наслідкового зв`язку між цією протиправною поведінкою та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала таку шкоду.Позивач має довести завдання йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями та їхнім наслідком у вигляді цієї шкоди, а відповідач - відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли вона була зумовлена протиправною поведінкою відповідальної особи (див. mutatismutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
42. Законодавство не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача у завданні шкоди. Діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди має доводити її завдавач (див. mutatismutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 755/2545/15-ц, від 4 листопада 2020 року у справі №686/6022/18, від 9 лютого 2022 року у справі № 161/7881/20, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, від 17 вересня 2025 року у справі № 563/1708/23).
43. Зобов`язання компенсувати моральну шкоду не на всіх етапах існування характеризується визначеністю змісту обов`язку її компенсувати, а саме способу та розміру такої компенсації, коли її розмір не визначений законом. Джерелом визначеності змісту цього обов`язку може бути: договір особи, що завдала моральну шкоду, з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строк компенсації; якщо не досягли домовленості, - то рішення суду, у якому визначається спосіб та розмір компенсації (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22).
44. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
45. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Вони як загальний еквівалент усіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір компенсації має хоча б наближено бути мірилом моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. Грошова сума такої компенсації є лише ймовірною (див.mutatis mutandis Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
46. В Італії суди застосовують різні критерії для компенсації немайнової шкоди, які формалізовані у відповідних таблицях (див., наприклад, таблиці суду м. Риму: https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf). Найбільш авторитетними вважають Міланські таблиці (https://tribunale-milano.giustizia.it/cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), що передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає як біологічну, так і іншу немайнову, зокрема, моральну шкоду. Проте в українській судовій практиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди такі таблиці не застосовують.
47. Визначаючи цей розмір слід враховувати таке: (1) особа дійсно може зазнати моральної шкоди внаслідок збройної агресії рф проти України; (2) перелік обставин, які враховує суд для визначення розміру грошової компенсації, у статті 23 ЦК України є відкритим; (3) такий розмір може відрізнятися залежно від того, які обставини завдання моральної шкоди доводить позивач, і які обставини врахує суд під час визначення відповідного розміру; (4) цими обставинами можуть бути: смерть близьких осіб; каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання (відчуття тих, хто проживає на території проведення бойових дій, і осіб, які перебувають далеко від цієї території, різняться); пошкодження або знищення рухомого майна; права, які порушені внаслідок збройної агресії рф проти України (див. mutatis mutandis Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22).
48. Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
49. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
50. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
51. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина перша - третя статті 89 ЦПК України).
52. Ще з часів римського права відомий принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), що означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржила судове рішення. Вказаний принцип існував у зв`язку з іншим правилом - скільки скарги, стільки і рішення (tantum devolutum quantum appellatum). Тобто особа, яка оскаржила судове рішення, не може потрапити у гірше становище порівняно з тим, якого вона досягнула в попередній інстанції за її скаргою (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц, від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (пункт 83) постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20).
53. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі факти:
53.1. Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженцем м. Донецька.
53.2. Згідно з довідкою від 15 лютого 2016 року № 1414008526 ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та позивачем - був поставлений на облік внутрішньо переміщених осіб у м. Маріуполі Донецької області.
53.3. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .
53.4. Згідно з довідкою від 3 грудня 2019 року № 3008-5000240825 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , визнаний внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .
54. Суди попередніх інстанцій установили, що внаслідок збройної агресії відповідача проти України позивач був вимушений покинути разом із родиною місце свого постійного проживання та виїхати до іншого регіону України як внутрішньо переміщена особа, внаслідок чого він втратив єдине житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, місце навчання та праці.
55. Урахувавши причини та триваючий характер страждань позивача, обсяг завданої моральної шкоди, обставини, за яких відповідач її завдав, характер вимушених змін у житті позивача, глибину його душевних страждань, необхідність докладання позивачем додаткових зусиль для організації життя, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, суди попередніх інстанцій вважали, що з відповідача слід стягнути 300 000,00 грн компенсації такої шкоди. Колегія суддів із цим висновком судів погоджується та вважає достатнім такий розмір компенсації з огляду на обставини цієї справи. Висновки судів першої й апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, які позивач навів у касаційній скарзі.
56. Аргумент позивача про неврахування судом першої інстанції практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Лоізіду проти Туреччини», щодо розміру компенсації моральної шкоди є безпідставним, бо суди у справі № 759/3586/23 врахували ті обставини завдання позивачеві моральної шкоди, які він довів. Обов`язок судів України враховувати практику ЄСПЛ під час розгляду та вирішення цивільних справ не полягає у присуджені грошових компенсацій, тотожних із тими сумами, що ЄСПЛ визначив як справедливу сатисфакцію, зокрема, у справах стосовно інших держав.
57. Інші доводи касаційної скарги з огляду на вимоги частини першої статті 400 ЦПК України не можуть бути підставами для скасування правильних судових рішень, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, які суди попередніх інстанцій уже оцінили. З урахуванням встановлених обставин і меж касаційного перегляду (в частині відмови у задоволенні вимоги про компенсацію моральної шкоди) немає підстави стверджувати, що доводи позивача дають підстави для висновку про необхідність задоволення тієї частини позову, у задоволенні якої суди відмовили.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
58. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).
59. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанціїта апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).
60. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
61. З огляду на висновки цієї постанови щодо застосування норм права рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскарженій частині слід залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
п о с т а н о в и в:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко