ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/3973/26	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: судді-доповідача Кальника В.В.,
суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 року в адміністративній справі №160/3973 /26 (суддя – Дєєв М.В.)
за позовом  ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

20.02.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не виключив ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Баку з військового обліку військовозобов`язаних на 02.09.2012 року по досягненню 40 річного віку;
- зобов`язати внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру призовників та резервістів та Єдиного електронного реєстру військовозов`язаних «Оберіг» вказавши, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Баку знятий з військового обліку військовозобов`язаних на 02.09.2012 року по досягненню 40 річного віку.
03.03.2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просив:
- заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 проводити мобілізацію ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроженця Баку.
В обґрунтування заяви зазначено, що відповідачем не виключено позивача із військового обліку і не внесено відповідну інформацію до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. При цьому, заборона вчинити дії щодо мобілізації є заходом, який суд може вжити для реального виконання судового рішення та захисту прав позивача, оскільки існує протиправність дій суб`єкта владних повноважень, без заборони мобілізації заявника, винесене рішення не може бути виконане.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.
Відмовляючи в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення адміністративного позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заявником не доведено наявності підстав, передбачених статтями 150, 151 Кодексу адміністративного судочинства України, для застосування заходів забезпечення позову. Зокрема, у поданій заяві заявником не наведено суду істотних обставин та не надано жодних доказів, які б вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Крім того, суд зазначив, що сам факт подання адміністративного позову не може бути підставою для забезпечення адміністративного позову. Зауважив, що при розгляді заяв про забезпечення позову не вирішується питання про законність або обґрунтованість позовних вимог по суті. 
Також суд підкреслив, що відсутні підстави і для висновку про те, що невжиття заходів забезпечення зумовить незворотні зміни в правовому становищі позивача, оскільки не підтверджено достатню ймовірність існування ризику, в зв`язку з яким і мали б вживатися заходи забезпечення позову.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. Зазначив, що 4 січня 2026 року, коли він завантажив Резерв + , йому стало відомо, що працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 в порушення п.4 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03. 1992 року в редакції Закону, яка діяла до 27.03.2014 року, коли позивачу виповнилося 40 років (02.09.2012 року) не виключили його із військового обліку, не внесли цю інформацію до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Зауважив, що йому невідомо, яким чином у Резерві + його прізвище було вказано вірно « ОСОБА_5 ». При цьому, він був взятий на облік 22.10.2001 року за прізвищем « ОСОБА_5 » у військоматі, що не відповідає дійсності та тільки 07.07.2022 року при отриманні паспорту його прізвище було вказано правильно прізвище – « ОСОБА_5 ». Також, послався на протиправність дій відповідача: щодо зміни його прізвища « ОСОБА_6 » на правильне прізвище « ОСОБА_5 » без його заяви на сайті Резерв +; щодо відсутності відповіді на його звернення від 06.01.2026 про виключення з військового обліку; щодо оголошення позивача в розшук через органи поліції без правових підстав. Тому, позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим виконання рішення суду, оскільки за цей час його можуть зупинити, доставити у військомат та після проходження ВЛК направити у зону бойових дій без правових підстав.
Відповідач відзив на скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Надаючи правову оцінку наявності підстав для відмови у застосуванні заходу забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами першою, другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, як поданого позову так і майбутнього його подання, та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вказаний правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 1740/2484/18, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню у цій справі.
Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з названих обставин, і перевірити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, необхідно також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Спірні правовідносини у даній справі стосуються правомірності/протиправності дій відповідача щодо не виключення на підставі п. 4 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції Закону від 12.11.2011р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Баку, з військового обліку військовозобов`язаних станом на 02.09.2012 року по досягненню 40 річного віку. 
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) регулює правові відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною 2 статті 17 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII встановлено, що громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно з законодавством.
Частиною 3 статті 1 Закону № 2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
З 24 лютого 2022 року відповідно до вимог Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII в Україні введено режим воєнного стану, який триває і дотепер.
Таким чином, виконання громадянами України, придатними до військової служби, в умовах особливого періоду свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, як і дії територіальних центрів комплектування щодо реалізації завдань мобілізації, врегульовано чинним законодавством України.
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує тим, що його призов на військову службу може унеможливити виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь позивача, оскільки він набуде статусу військовослужбовця і буде направлений в зону бойових дій, що зумовить незворотні зміни у його правовому становище. 
Втім, колегія суддів зазначає, що на цьому етапі розгляду справи суд позбавлений можливості дати правову оцінку доводам позивача щодо законності дій відповідача щодо не виключення ОСОБА_1 з військового обліку. 
Встановлення таких обставин потребує дослідження доказів, пояснень сторін і нормативного регулювання, що можливе лише під час розгляду справи по суті. Відтак, суд апеляційної інстанції не має процесуальних підстав для попереднього визначення правомірності чи неправомірності дій відповідача у межах розгляду заяви про забезпечення позову.
Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення цієї справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення. При цьому, сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи не вчинення дій, які, на думку позивача, порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення, дії чи бездіяльність є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, оскільки факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС України, такі обставини, навіть у разі їх доведення, не завжди є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, оскільки, як вже наголошувалося, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті.
Колегія суддів зазначає, що позивач в обґрунтування обставин, про які ним зазначено в заяві про забезпечення позову, не надав належних доказів, які б на даному етапі розгляду справи давали можливість суду досягнути переконання у тому, що дії чи бездіяльність відповідача є «очевидно протиправними» поза обґрунтованим сумнівом.
Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі № 640/15534/22 наголосив, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом саме під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Також, колегія суддів зауважує, що питання правильності написання прізвища (« ОСОБА_6 »/« ОСОБА_5 ») та правомірності перебування його на обліку після досягнення 40 років (з урахуванням подальших змін у законодавстві) є предметом розгляду справи по суті. На стадії забезпечення позову суд не може робити передчасних висновків про «очевидну протиправність». А сама по собі наявність статусу «в розшуку» в електронному реєстрі або загроза отримання повістки не є безумовною підставою для зупинення мобілізаційних процесів через суд.
Отже, фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності/неправомірності дій відповідача, на які посилається позивач, підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, під час вирішення справи по суті.
Відтак, суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час подання та розгляду заяви про забезпечення позову не підтверджено існування обставин, які б безумовно вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до приписів ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Кальник 

суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов