ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/354/26
Головуючий у першій інстанції – Іванюк Т. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1436/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Любчика О.В., Шитченко Н.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

особи, які подали апеляційні скарги,  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (письмове провадження) апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2026 року (суддя – Іванюк Т.І., місце ухвалення – с-ще Козелець, дата складання повного рішення – 10.04.2026) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини з інвалідністю з дитинства, щомісячно, у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, та на утримання позивачки, з якою проживає дитина з інвалідністю, у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, на час проживання позивачки з дитиною та здійснення такого догляду, але не довше ніж до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що від укладеного між сторонами 24.11.2007р. шлюбу, у них маються спільні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом з дитинства й потребує постійного догляду. Відповідач проходить військову службу, але з листопада 2025 року фактично припинив належне матеріальне забезпечення сім`ї, кошти на утримання дітей надає нерегулярно та у змінних розмірах, що не забезпечує стабільного та достатнього рівня утримання дітей. Позивачка позбавлена можливості працевлаштування, оскільки здійснює постійний догляд за дитиною з інвалідністю та отримує державну соціальну допомогу. У зв`язку з цим, вона й змушена звернутись до суду з даним позовом.
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини з інвалідністю з дитинства, у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 25.01.2026 року і до досягнення кожною дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання, як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю, у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 25.01.2026 року та протягом всього часу проживання та здійснення такого догляду, але не довше ніж до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Судові витрати віднесено за рахунок держави.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить дане рішення суду першої інстанції скасувати в частині стянення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання, як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю, у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 25.01.2026 року та протягом всього часу проживання та здійснення такого догляду, але не довше ніж до досягнення дитиною повноліття, та ухвалити нове рішення, яким у цій частині задоволених позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги відповідача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт стверджує, що із заявленною вимогою про стягнення аліментів на утримання дітей він погоджувався з самого початку, навіть після припинення фактичних шлюбних відносин з позивачкою, сплачуючи аліменти на дітей в добровільному порядку.
Скаржник зазначає, що позивачка ввела суд в оману, зазначаючи, що не може працевлаштуватися, бо зайнята доглядом за сином з інвалідністю. Однак їх син, попри те що має інвалідність, відвідує заклад середньої освіти, не є учнем спеціальної групи, є активною і самостійною дитиною, а тому відсутні обставини, які б зумовлювали необхідність постійного догляду за дитиною з боку позивачки.
Апелянт стверджує, що позивачка не бажає працевлаштовуватися, оскільки за період спільного подружнього життя сторін, він утримував сім`ю, а у зв`язку з розлученням – припинив забезпечувати колишню дружину, яка є дорослою працездатною жінкою. Вважає, що позивач планує перебувати на його утриманні до повноліття дитини і саме за рахунок коштів дітей.
Відповідач також вказує, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що за станом здоров`я сина державну допомогу продовжено на 2 роки (з 06.01.2025), а тому після цього часу необхідно буде визначати подальший стан дитини і необхідність в його постійному догляді, у зв`язку з цим прийняте рішення в цій частині є передчасним.
Крім того, скаржник стверджує, що суд першої інстанції, зазначаючи в оскаржуваному рішенні, що відповідач є військовослужбовцем, отримує грошове забезпечення, не з`ясував його матеріальний стан і доходи, тоді як він наразі потребує лікування й реабілітації від перенесених поранень на службі, а його грошове забезпечення не є значним за розміром.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить дане рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її утримання, як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю, у розмірі 1/8 частини до 1/6 частини.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач взагалі просив відмовити у стягненні аліментів на користь позивачки, які пов`язані з доглядом за дитиною інвалідом, і при цьому не наддавши жодного доказу відсутності можливості сплачувати аліменти та того, що позивачка має можливість працювати, щоб гідно утримувати дітей.
Скаржник зазначає, що вона дійсно не має можливості працювати, так як доглядає за сином, а відповідач, будучи спроможним, не надає їй у цьому ніякої підтримки, якої вона потребує, у зв`язку з чим суд першої інстанції мав законне право задовольнити вимоги позивачки в повному обсязі.
Сторони, будучи належним чином та своєчасно повідомленими про відкриття апеляційного провадження у справі, відзивів на апеляційні скарги не подали, що за змістом положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
Позивачка та відповідач з 24 листопада 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, відомості про розірвання якого в установленому порядку в матеріалах справи відсутні, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 10).
Від даного шлюбу сторони є батьками неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 10 зворот - 11).
За довідкою Козелецької селищної ради №35 від 13.01.2026р. ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Мати ОСОБА_1 постійно здійснює догляд за дитиною з інвалідністю ОСОБА_3 (а.с. 11 зворот).
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 17.08.2021р. ОСОБА_1 значиться законним представником (опікуном) свого сина ОСОБА_3 , 2018 р.н., який є дитиною з інвалідністю (а.с. 12).
У довідці Чернігівського обласного центру зайнятості №151 від 19.02.2026р. зазначено, що ОСОБА_1 у них на обліку як безробітна не перебуває (а.с. 84).
Відповідно до довідки №2 від 06.01.2025р. ЛКК Комерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна» Чернігівської обласної ради ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має діагноз F84.0,F80.1, F06.7 (дитячий аутизм із тяжкими розладами експресивності мови та когнітивного розладу, втраченою соціальною дезадаптацією), за станом здоров`я йому продовжено державну соціальну допомогу, з огляду на високу міру втрати здоров`я та надзвичайну залежність від постійного стороннього догляду, призначено категорію «дитина-інвалід підгрупи А» терміном на 2 роки з 06 січня 2025 року, складено індивідуальну програму реабілітації дитини-інваліда (а.с. 12 зворот, 87-94).
За довідкою Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Козелецької селищної ради №08 від 18.02.2026р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує Центр після школи, є учнем 1 класу; Денис є дитиною з особливими потребами, потребує допомоги дорослого під час відвідування туалету, прийому їжі, одягання; мати завжди перебуває разом дитиною у Центрі, щоб допомогти заспокоїтися сину (а.с. 85).
Згідно довідки Козелецького ліцею №2 Козелецької селищної ради №48 від 17.02.2026р. ОСОБА_3 є учнем 1 класу й дитиною з особливими освітніми потребами. Його мати ОСОБА_1 перебуває на території ліцею під час освітнього процесу й виконує роль асистента учителя, щоб мати змогу допомогти сину заспокоїтися (а.с. 86).
ОСОБА_2 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 Збройних Сил України та має статус учасника бойових дій, що підтверджується копіями військового квитка й посвідчення серії НОМЕР_3 (а.с. 13, 25 зворот – 27, 31-33).
Відповідно до медичних документів ОСОБА_2 проходив обстеження й стаціонарне лікування в КНП СОР «Медичний клінічний центр інфекційних хвороб та дерматології імені ОСОБА_5 (а.с. 50-52).
У матеріалах справи маються виписки по карткових рахунка ОСОБА_2 щодо перерахування ним коштів, зокрема на рахунок № НОМЕР_4 в АТ «Ощадбанк» (а.с. 39-49).
Водночас за довідкою від 11.03.2026 та випискою по рахунку АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 банком відкрито рахунок № НОМЕР_5 (а.с. 56-78).
Згідно одержаної апеляційним судом інформації з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, єдиним джерелом доходу ОСОБА_1 є щомісячна соціальна виплата ГУ ПФУ в Чернігівській області в сумі 8840,50 грн, тоді як середньомісячний доход ОСОБА_2 склав 72751,70 грн.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичнихосіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У ст. 88 СК України унормовано право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю.
Якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає (ч. 1 ст. 88 СК України). Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина (ч. 2 ст. 88 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Отже, виходячи з аналізу наведених норм, обов`язковими умовами виникнення права на утримання одного з подружжя на підставі ст. 88 СК України є проживання разом дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, та опікування нею, а також можливість надання матеріальної допомоги іншим з подружжя.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оскільки за змістом апеляційних скарг рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей учасниками справи не оскаржується, то воно у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі №186/1743/15-ц, де вказано, що у разі коли апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Відтак, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише щодо часткового задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання, як матері з якою проживає дитина з інвалідністю.
Частково задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання позивачки, як матері з якою проживає дитина з інвалідністю, суд першої інстанції виходив з того, що сукупністю наявних у матеріалах справи доказів підтверджується факт проживання ОСОБА_1 зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю з дитинства та потребує постійного стороннього догляду, без якого не може обходитися. Оскільки мати опікується сином, забезпечуючи такий догляд, то вона потребує на своє утримання матеріальної допомоги, яку відповідач, не будучи звільненим від обов`язку утримувати дитину, спроможний надавати, у зв`язку з чим право позивачки підлягає захисту. Визначаючи зазначені аліменти на утримання позивачки в розмірі 1/8 частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно, суд керувався принципами розумності, справедливості та добросовісності та врахував статус відповідача як військовослужбовця та отримання ним грошового забезпечення, не надання відповідачем доказів щодо стану здоров`я та понесених витрат по утриманню інших осіб, які б позбавляли його можливості надавати матеріальну допомогу позивачці.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Сімейним Кодексом України визначені особливості надання утримання дружині, з якою проживає дитина з інвалідністю.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина з інвалідністю – це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.
Норма ст. 88 СК України встановлює підстави, за яких виникає правона утримання того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю: один з подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом; дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду; цей з подружжя опікується нею; другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Отже, виходячи з аналізу наведеної норми, обов`язковими умовами виникнення права на утримання одного з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід, є не тільки наявність в дитини інвалідності, але й неспроможність дитини обходитись без постійного стороннього догляду, а також наявність в другого з подружжя можливості надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.
Для цілей Конвенції про права дитини – дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ст. 6 СК України).
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина з інвалідністю – це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.
Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в України», дитина з інвалідністю – особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.
Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», встановлені відповідні розміри державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства (залежно від групи) та дітям з інвалідністю до 18 років.
Згідно з п. 21 постанови Кабінету Міністрів України №917 від 21 листопада 2013 року «Про деякі питання встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям» підставою для встановлення дитині категорії «дитина з інвалідністю підгрупи А» є виключно висока міра втрати здоров`я та надзвичайна (повна) залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду та фактична нездатність до самообслуговування. До числа дітей із виключно високою мірою втрати здоров`я належать діти, які мають будь-які основні види порушень функцій організму III і IV ступеня їх вираження (виражені та значно виражені порушення) і обмеження життєдіяльності будь-якої категорії II, III і IV ступеня їх вираження (які оцінюються відповідно до вікової норми).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши в сукупності всі наявні у справі докази, які надані позивачем у підставу своїх вимог та відповідачем у їх заперечення, дійшов правильного висновку, що мати та законний опікун дитини – позивач ОСОБА_1 , з якою проживає малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із встановленою до 06 січня 2027 року категорією «дитина-інвалід» підгрупи «А», який потребує медичної реабілітації та постійного стороннього догляду, має право на своє утримання від відповідача ОСОБА_2 , який є батьком дитини, а останній як працездатна, фізично здорова особа, спроможний надавати їй таку матеріальну допомогу.
Ці обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи медичними документами, довідками з місця проживання та освітніх закладів, інформацією про доходи сторін, які відповідають критеріям засобів доказування у цивільному процесі.
Водночас безпідставними є твердження відповідача про відсутність обставин, які б зумовлювали необхідність постійного догляду за сином із інвалідністю з боку позивачки та небажання нею працевлаштовуватись.
Адже, захворювання, яке обумовило наявність у малолітнього ОСОБА_3 категорії «дитина-інвалід підгрупи А», що підтверджена лікарсько-консультативною комісією КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня», у силу положень п. 21 постанови Кабінету Міністрів України №917 від 21 листопада 2013 року свідчить про надзвичайну (повну) залежність дитини від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду та фактичну нездатність до самообслуговування.
Відвідування ж ОСОБА_3 навчального закладу та центру реабілітації безумовно не вказує на те, що дитина не потребує постійного стороннього догляду. Навпаки, зміст довідок Козелецького ліцею №2 Козелецької селищної ради №48 від 17.02.2026р. та Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Козелецької селищної ради №08 від 18.02.2026р.переконливо свідчить, що ОСОБА_3 є дитиною з особливими потребами в процесі своєї життєдіяльності і впоратися з проблемами його захворювання в ході навчального процесу йому допомагає мати, яка завжди перебуває поряд в ролі асистента.
При цьому, апеляційний суд констатує, що відповідач усупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України не представив суду жодних доказів на підтвердження зазначених своїх заперечень та спростування наданих позивачкою доказів.
Не заслуговують на увагу й доводи відповідача про те, що суд першої інстанції не з`ясував його матеріальний стан і доходи, стан здоров`я, адже обов`язок з доведення цих обставин покладається на самого відповідача. При цьому, він надав документи про статус військовослужбовця, що передбачає отримання певного грошового забезпечення, а додані медичні документи про проходження стаціонарного лікування не дають підстав для висновку, що наявне у відповідача захворювання пов`язане з ушкодженнями внаслідок участі у бойових діях, яке потребує лікування й реабілітації від перенесених поранень на військовій службі.
Отримана ж апеляційним судом інформація з державних реєстрів свідчить про значний і достатній розмір отримуваного відповідачем грошового забезпечення, який дозволяє йому бути спроможним надавати матеріальну допомогу позивачці, яка опікується їх сином з інвалідністю. Доказів перебування на утриманні інших осіб, окрім своїх дітей, відповідач суду не надав.
Натомість у силу положень абз. 2 ч. 1 ст. 88 СК України право на утримання позивачки в даному випадку не залежить від її матеріального становища.
Колегія суддів також відхиляє посилання відповідача, що суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що державну допомогу сину продовжено лише на два роки, а тому після цього часу необхідно буде визначати подальший стан дитини і необхідність в його постійному догляді, у зв`язку з чим прийняте рішення в цій частині є передчасним.
З цього приводу, апеляційний суд звертає увагу відповідача, що право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею (ч. 1 ст. 88 СК України). Тому, в разі, коли якась із цих підстав відпаде, право на утримання припиняється. Відповідач, як батько дитини з інвалідністю, в силу ст. 141 СК України має рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від перебування в шлюбі з матір`ю дитини чи спільного проживання з ними, а тому не позбавлений можливості й зобов`язаний цікавитися про стан здоров`я сина.
Отже, суд першої інстанції дійшов повністю обґрунтованого висновку про те, що позивачка має право на утримання з боку батька дитини протягом всього часу проживання з нею малолітнього сина з інвалідністю та опікування ним (здійснення за ним постійного догляду), але не довше, ніж до досягнення повноліття.
Також колегія суддів погоджується з присудженим місцевим судом до стягнення з відповідача на утримання позивачки розміром аліментів і відхиляє викладені в апеляційній скарзі позивачки доводи щодо необхідності збільшення їй аліментів до 1/6 частини доходу відповідача.
Положеннями СК України не встановлено мінімального та максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню.
Реалізуючи в цьому аспекті судову дискрецію, суд у відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Призначаючи до стягнення з відповідача на утримання позивачки аліменти в розмірі 1/8 частини доходу, суд першої інстанції врахував вищевказані обставини та виходив з балансу інтересів обох сторін.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що пропонуючи свій розмір аліментів, позивачка повинна була б надати докази на підтвердження того, що саме такий рівень матеріального забезпечення буде необхідним для створення нормальних умов її життєдіяльності. Роль позивачки у процесі мотивації та доказування запропонованого до стягнення розміру аліментів повинна бути активною, чого не вбачається зі справи
Так, ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі позивачкою не обгрунтовано, не підтверджено жодними розрахунками та не надано ніяких доказів, у тому числі й не заявлено клопотань про їх витребування, про необхідність стягнення з відповідача на своє утримання аліментів саме у розмірі 1/6 частини.
Натомість за інформацією з державних реєстрів середньомісячний доход ОСОБА_2 становить 72751,70 грн і присуджена на утримання позивачки 1/8 частина буде складати близько 9093 грн, що суттєво перевищує існуючий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3328 грн) та знаходиться на рівні мінімальної заробітної плати (8647 грн). Крім того, за позовом відповідач має аліментні зобов`язання на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини доходу, що становить 24250 грн.
Відтак, на думку апеляційного суду позивачка у результаті сплати відповідачем визначеного розміру аліментів перестає бути такою, що потребує матеріальної допомоги.
Одночасно колегія суддів звертає увагу сторін, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, не є незмінним, і його може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 СК України.).
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 щодо розміру стягуваних із відповідача аліментів на її утримання, як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю, що потребує постійного догляду, і опікується нею.
Інші доводи апеляційних скарг сторін цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.
Підсумовуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів висновлює, що апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 підлягають залишенню без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10.04.2026 – без змін.
Оскільки апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційних скарг, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені сторонами судові витрати між ними не розподіляються. 
Керуючись ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.А. Луговець

Судді О.В. Любчик

Н.В. Шитченко