ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1302/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Новікової Н. А.

розглянувши без виклику учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Селянського (фермерського) господарства «ОЛЕКСАНДР» (64821, Харківська область, Близнюківський район, село Острівщина, вул. Молодіжна, будинок 5, код ЄДРПОУ 31834563)
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» (61124, місто Харків, вул. Каштанова, будинок 10, код ЄДРПОУ 30150670)
про стягнення заборгованості за договором поставки сільськогосподарської продукції № 171125 від 17.11.2025 у сумі 115 333 грн. 21 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство «ОЛЕКСАНДР» (позивач по справі) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» (відповідач по справі), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором поставки сільськогосподарської продукції № 171125 від 17.11.2025 р. у загальному розмірі 115 333 грн. 21 коп., з яких 99 874 грн. 35 коп. - сума основного боргу, 10 479 грн. 97 коп. – пеня, 1 034 грн. 32 коп. - 3 % річних, 3 944 грн. 57 коп. - інфляційні втрати, а також судовий збір у розмірі 2662 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн. 00 коп.
В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що: 17 листопада 2025 року між Селянським (фермерським) господарством «ОЛЕКСАНДР» (СФГ «ОЛЕКСАНДР», Постачальник, Позивач) в особі голови Пономар Олександра Григоровича та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» (ТОВ «ТЕРРА», Покупець, Відповідач) в особі директора Ясинського Олександра Івановича було укладено Договір поставки сільськогосподарської продукції № 171125 (Договір); відповідно до пункту 1.1 Договору Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію - ячмінь Продукція); відповідно до пункту 3.4 Договору оплата за Продукцію здійснюється в такому порядку: 86 % від суми відповідної партії Продукції на умовах попередньої оплати; 14 % від суми відповідної партії Продукції - після реєстрації податкової накладної в ЄРПН та надання документів, пов`язаних з поставкою (видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, протоколи за показниками безпеки); на виконання умов Договору Позивач здійснив поставку ячменю на загальну суму 1 479 874 грн 35 коп. за чотирма видатковими накладними: видаткова накладна № 10 від 18.11.2025 р. на суму 496 990,64 грн; видаткова накладна № 16 від 24.11.2025 р. на суму 469 396,71 грн; видаткова накладна № 17 від 29.11.2025 р. на суму 250 244,93 грн; видаткова накладна № 18 від 01.12.2025 р. на суму 263 242,07 грн.; факт поставки та прийняття товару Відповідачем підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними; відповідач здійснив часткову оплату поставленої Продукції на загальну суму 1 380 000,00 грн, а саме: платіжна інструкція № 6153 від 18.11.2025 р. на суму 416 000,00 грн; платіжна інструкція № 831 від 18.11.2025 р. на суму 24 000,00 грн; платіжна інструкція № 1315 від 20.11.2025 р. на суму 440 000,00 грн; платіжна інструкція № 858 від 28.11.2025 р. на суму 250 000,00 грн; платіжна інструкція № 6218 від 01.12.2025 р. на суму 250 000,00 грн.; таким чином, заборгованість ТОВ «ТЕРРА» перед СФГ «ОЛЕКСАНДР» становить 99 874 грн 35 коп. (1 479 874,35 – 1 380 000,00); остання податкова накладна за Договором (ПН № 27 від 01.12.2025 р.) була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 09 грудня 2025 року, відтак відповідно до умов п. 3.4 Договору, обов`язок Відповідача щодо оплати залишку 14 % вартості поставленої Продукції настав не пізніше 10.12.2025 р. (наступний день після реєстрації останньої податкової накладної), тобто 10.12.2025 р. є останнім днем для виконання зобов`язання, а прострочення оплати розпочалось з 11.12.2025; станом на дату подання позову заборгованість відповідачем не погашена, в зв`язку із чим позивачем нараховано відповідачу 10 479 грн 97 коп. пені, 1 034 грн 32 коп. 3 % річних та 3 944 грн 57 коп. інфляційних втрат.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.04.2026 позовну заяву Селянського (фермерського) господарства «ОЛЕКСАНДР» (вх. № 1302/26 від 15.04.2026) залишено без руху, встановлено позивачу для усунення недоліків позовної заяви 10-денний строк з дня вручення ухвали, вирішено, що позивачу у встановлений строк необхідно подати до Господарського суду Харківської області засвідчені відповідно до вимог чинного законодавства копії або оригінали платіжної інструкції № 6218 від 01.12.2025 р. на суму 250 000,00 грн., видаткової накладної № 15 від 24.11.2025 р. на суму 469 396,71 грн, а також належним чином відскановані в повному обсязі та належної якості оригінали товарно-транспортних накладних № 37 від 18.11.2025 та № 38 від 18.11.2025.
24.04.2026 (вх. № 9912/26 ) на адресу Господарського суду Харківської області надійшла заява про усунення недоліків, зі змісту та додатків якої вбачається, що позивач усунув недоліки, що були підставою для постановлення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.04.2026 прийнято до розгляду позовну заяву Селянського (фермерського) господарства «ОЛЕКСАНДР» (вх. № 1302/26 від 15.04.2026) та відкрито провадження у справі № 922/1302/26; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву та заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження разом із доказами їх надіслання (надання) позивачу згідно зі ст. 250, 251 ГПК України; встановлено позивачу строк 5 днів з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив разом із доказами його надсилання (надання) відповідачу згідно зі ст. 251 ГПК України; встановлено відповідачу строк 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечень на відповідь на відзив разом із доказами їх надсилання (надання) позивачу згідно зі ст. 251 ГПК України; роз`яснено учасникам справи, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також у разі неподання позивачем відповіді на відзив, відповідачем - заперечень на відповідь на відзив протягом строків, встановлених цією ухвалою, розгляд справи може бути здійснений за наявними у справі матеріалами після спливу зазначених строків та в межах строків, встановлених ст. 248 ГПК України; повідомлено учасникам справи, що заяви по суті справи, а також заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, додаткові письмові докази, висновки експертів можуть бути ними подані в електронному вигляді через особистий кабінет в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС або в паперовому вигляді через канцелярію суду чи на офіційну поштову адресу суду.
Ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 27.04.2026 отримано позивачем та його представником, відповідачем 28.04.2026, що підтверджується довідками про доставку електронного листа в електронний кабінет відповідних осіб в ЄСІТС.
12.05.2026 (вх. № 11309/26) на адресу Господарського суду Харківської області надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» та клопотання про відстрочення виконання рішення суду, в якому відповідач визнав позовні вимоги позивача та просив суд відстрочити виконання рішення суду до 01 вересня 2026 року.
В обґрунтування відзиву та клопотання про відстрочення виконання рішення суду посилався на те, що: відповідач повністю, безумовно та в повному обсязі визнає заявлені позовні вимоги щодо наявності основного боргу у розмірі 99 874,35 грн.; вказує, що 31 грудня 2025 року підприємство Відповідача зазнало нищівного удару - внаслідок атаки ворожого безпілотника (БПЛА типу «Герань-2») відбулося пряме влучання у виробничі та складські об`єкти та були знищені активи у вигляді зіпсованої сільгосппродукції, зазнав значних пошкоджень елеваторний комплекс тощо; наслідком вказаної обставини стала зупинка елеватора через пряме влучання зробила вчасне постачання товару технічно неможливим, що призвело до різкого падіння доходів; відсутність реалізації та витрати на першочергові аварійні роботи вичерпали обігові кошти, призначені, зокрема, для виплати заборгованості перед С(Ф)Г "ОЛЕКСАНДР"; усі доступні залишки коштів у перші місяці 2026 року були критично необхідні для ліквідації наслідків руйнувань, щоб підприємство взагалі могло продовжити існування, відтак сукупність вказаних обставин, незалежних від волі Відповідача, робить фізично неможливим одномоментне погашення боргу перед Позивачем; крім того зазначає, що згідно Наказу №1985 Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України від 6 лютого 2026 р. ТОВ «ТЕРРА» визнано критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період (100% працівників підприємства перебувають на військовому бронюванні) - отже відповідач несе особливі зобов`язання перед державою в умовах воєнного стану, продовжує діяльність в інтересах оборони і водночас перебуває у стані відновлення після прямої збройної атаки, а отже примусове стягнення повної суми боргу матиме наслідком шкоду як самому підприємству, так і його здатності виконувати функції критично важливого суб`єкта господарювання, при цьому ТОВ «ТЕРРА є сумлінним платником податків та одним із ключових роботодавців регіону; вказує, що негайне та одноразове стягнення присудженої суми в умовах, коли підприємство втратило великий виробничий актив, з високою ймовірністю призведе до порушення справи про банкрутство Відповідача, в зв`язку із чим просить суд відстрочити виконання рішення суду до 01 вересня 2026 року.
18.05.2026 (вх. № 11864/26) на адресу Господарського суду Харківської області надійшла відповідь на відзив Селянського (фермерського) господарства «ОЛЕКСАНДР», в якому позивач просив суд відмовити в задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду.
В обґрунтування відповіді на відзив посилався на те, що: у відзиві відповідач не надав будь-яких гарантій того, що рішення господарського суду буде виконано в запропонований ним період, не вказав, яким чином, за рахунок яких коштів та як це розстрочення сприятиме боржнику у виконанні судового рішення; критичний статус підприємства не звільняє від виконання зобов`язань, а навпаки, підтверджує сумлінність суб`єкта господарювання при виконання його зобов`язань перед кредиторами; вказує, що відповідач до суду про відкриття справи про банкрутство в порядку частини 6 статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства не звертався, відтак що спростовує його доводи щодо ймовірності порушення справи про банкрутство відповідача.
19.05.2026 (вх. № 11997/26) на адресу Господарського суду Харківської області надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» про долучення до справи доказів, в якому відповідач просив суд долучити до матеріалів справи баланс (звіт про фінансовий стан) ТОВ «ТЕРРА» станом на 31.03.2026, звіт про фінансові результати за І квартал 2026, податкову декларацію з податку на прибуток за І квартал 2026 року.
25.05.2026 (вх. № 12619/26) на адресу Господарського суду Харківської області надійшли заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» на відповідь на відзив Селянського (фермерського) господарства «ОЛЕКСАНДР», в якому відповідач просив суд задовольнити клопотання про відстрочення виконання рішення суду.
В обґрунтування заперечень відповідач посилався на те, що: ТОВ «ТЕРРА» не має наміру ухилятися від виконання своїх зобов`язань, визнає суму заборгованості повністю, а метою клопотання є не уникнення відповідальності, а застосування передбаченого законом процесуального механізму для забезпечення реального, а не декларативного виконання судового рішення з одночасним збереженням життєздатності стратегічного підприємства; посилається на те, що влучання БПЛА є прямим наслідком збройної агресії та безумовно підпадає під визначення обставин непереборної сили (форс-мажору) - відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», збройна агресія та військові дії визнані форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), що підтверджується також офіційним листом Торгово промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, яким військова агресія Російської Федерації проти України засвідчена як обставина непереборної сили; вказує, що просить відстрочення виконання рішення суду саме для того, щоб уникнути безпідставного банкрутства, відновити потужності та виконати свої зобов`язання перед Позивачем у повному обсязі.
25.05.2026 (вх. № 12631/26) на адресу Господарського суду Харківської області надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, в яких останній просив суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлену позивачем, до 4 000,00 грн.
В обґрунтування клопотання відповідач посилався на те, що: відповідач не погоджується із заявленим розміром витрат на професійну правничу допомогу, вважає його неспівмірним, завищеним та таким, що не відповідає критеріям реальності та розумності; вказує, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, спір є малозначним та відноситься до категорії типових справ про стягнення заборгованості за договором поставки, заявлений Позивачем обсяг послуг (сканування накладних, актів звірки, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою стандартних онлайн-калькуляторів) не вимагає від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи, проведення глибокого аналізу спірних правовідносин чи вивчення складних масивів судової практики, складання такої позовної заяви та її подання через підсистему «Електронний суд» займає у кваліфікованого спеціаліста мінімальну кількість часу, відтак, сума у 10 000,00 грн. є вочевидь непропорційною витраченому часу; ТОВ «ТЕРРА» діє добросовісно та беззастережно визнало позовні вимоги в повному обсязі, у зв`язку з цим у справі відсутній спір щодо права чи факту, який би вимагав від адвоката Позивача підготовки відповідей на відзиви, додаткових заперечень, збирання нових доказів чи участі у судових засіданнях - фактично, правовий супровід з боку представника Позивача обмежився виключно складанням одного процесуального документа - позовної заяви; визнання позову Відповідачем значно зекономило процесуальний час суду та Позивача, а також забезпечило Позивачеві повернення частини сплаченого судового збору - покладення на Відповідача в таких обставинах максимального та необґрунтованого тягаря витрат на правничу допомогу порушує принцип розподілу судових витрат (ст. 129 ГПК України); розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову та складністю справи – у даному випадку стягнення 10 000,00 грн. за підготовку типового позову в безспірній справі, яка розглядається без виклику сторін, не відповідає критерію розумності, в зв`язку із чим просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлених Позивачем до стягнення з Відповідача, до 4 000,00 грн. як таких, що є обґрунтованими, співмірними зі складністю справи та фактично виконаним обсягом робіт у спрощеному провадженні без виклику сторін.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною 4 статті 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
17 листопада 2025 року між Селянським (фермерським) господарством «ОЛЕКСАНДР» (СФГ «ОЛЕКСАНДР», Постачальник, Позивач) в особі голови Пономар Олександра Григоровича та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» (ТОВ «ТЕРРА», Покупець, Відповідач) в особі директора Ясинського Олександра Івановича було укладено Договір поставки сільськогосподарської продукції № 171125 (Договір).
Відповідно до пункту 1.1 Договору Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію - ячмінь Продукція).
Відповідно до пункту 3.4 Договору оплата за Продукцію здійснюється в такому порядку: 86 % від суми відповідної партії Продукції на умовах попередньої оплати; 14 % від суми відповідної партії Продукції - після реєстрації податкової накладної в ЄРПН та надання документів, пов`язаних з поставкою (видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, протоколи за показниками безпеки).
На виконання умов Договору Позивач здійснив поставку ячменю на загальну суму 1 479 874 грн 35 коп. за чотирма видатковими накладними: видаткова накладна № 10 від 18.11.2025 р. на суму 496 990,64 грн; видаткова накладна № 16 від 24.11.2025 р. на суму 469 396,71 грн; видаткова накладна № 17 від 29.11.2025 р. на суму 250 244,93 грн; видаткова накладна № 18 від 01.12.2025 р. на суму 263 242,07 грн.
Факт поставки та прийняття товару відповідачем підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними.
Відповідач здійснив часткову оплату поставленої Продукції на загальну суму 1 380 000,00 грн, а саме: платіжна інструкція № 6153 від 18.11.2025 р. на суму 416 000,00 грн; платіжна інструкція № 831 від 18.11.2025 р. на суму 24 000,00 грн; платіжна інструкція № 1315 від 20.11.2025 р. на суму 440 000,00 грн; платіжна інструкція № 858 від 28.11.2025 р. на суму 250 000,00 грн; платіжна інструкція № 6218 від 01.12.2025 р. на суму 250 000,00 грн.
Таким чином, заборгованість ТОВ «ТЕРРА» перед СФГ «ОЛЕКСАНДР» становить 99 874 грн 35 коп. (1 479 874,35 – 1 380 000,00) - остання податкова накладна за Договором (ПН № 27 від 01.12.2025 р.) була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 09 грудня 2025 року, відтак відповідно до умов п. 3.4 Договору, обов`язок Відповідача щодо оплати залишку 14 % вартості поставленої Продукції настав не пізніше 10.12.2025 р. (наступний день після реєстрації останньої податкової накладної), тобто 10.12.2025 р. є останнім днем для виконання зобов`язання, а прострочення оплати розпочалось з 11.12.2025.
Оскільки станом на дату подання позову заборгованість відповідачем не погашена, це стало підставою для позивача для звернення до господарського суду із даним позовом, а також нарахування відповідачу 10 479 грн 97 коп. пені, 1 034 грн. 32 коп. 3 % річних та 3 944 грн. 57 коп. інфляційних втрат.
Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані до матеріалів справи, та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
В силу статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Статтями 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно з ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму
Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Приписами статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивач свої зобов`язання по поставці товару виконав у повному обсязі згідно з умовами договору, поставив відповідачу товар, що підтверджується матеріалами справи, проте відповідач, отримавши відповідний товар, оплату за отриманий товар в повному обсязі не здійснив, при цьому суму заборгованості перед позивачем відповідач визнав в повному обсязі.
Враховуючи те, що відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманого товару, та враховуючи визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення основного боргу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 99 874 грн 35 коп. основного боргу підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню.
Щодо стягнення 1 034 грн. 32 коп. 3 % річних та 3 944 грн. 57 коп. інфляційних втрат суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) нарахування на суму боргу інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Зокрема Верховний Суд вказав, що за змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Перевіривши періоди нарахування та відповідні розрахунки 3% річних та інфляційних, суд дійшов висновку про їх арифметичну вірність та відповідність вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення 1 034 грн. 32 коп. 3 % річних та 3 944 грн. 57 коп. інфляційних втрат є правомірними та підлягають задоволенню.
Щодо стягнення 10 479 грн 97 коп. пені суд зазначає наступне.
Як свідчить заявлений позов, позивач просить суд стягнути з відповідача 10 479 грн 97 коп. пені посилаючись на приписи ст. 611 та 549 ЦК України, а також пункти 5.1 та 6.3 укладеного сторонами договору.
В силу приписів ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Пунктом 5.1 договору визначено що у випадку порушення своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, визначену договором та чинним в Україна законодавством, порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання.
Умовами пункту 6.3 договору визначено, що усі правовідносини, що виникають в процесі виконання умов договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного в Україні законодавства.
При цьому позивач вказує, що нарахував пеню за формулою: Пеня = С Х 2 Х ОС / 365 Х Д, де С - сума заборгованості; ОС - облікова ставка НБУ; Д - кількість днів прострочення; період 1: 11.12.2025 – 29.01.2026 (50 днів, облікова ставка НБУ — 15,5 %): 99 874,35 Х 2 Х 15,5 % / 365 Х 50 = 4 241,24 грн.; період 2: 30.01.2026 – 15.04.2026 (76 днів, облікова ставка НБУ - 15,0 %): 99 874,35 Х 2 Х 15,0 % / 365 Х 76 = 6 238,73 грн.; загальний розмір пені за період з 11.12.2025 по 15.04.2026 становить 10 479,97 грн.
Перевіривши правильність нарахування пені суд зазначає, що її розрахунок здійснено арифметично вірно, в зв`язку із чим суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 10 479,97 грн.
Відповідно до ч.1 ст.191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Частиною 3 статті 185 ГПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (ч.2 ст.191 ГПК України).
Відтак суд роз`яснює, що у відповідності до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Беручи до уваги, що на виконання умов договору позивач свої зобов`язання по поставці товару виконав у повному обсязі згідно з умовами договору, поставив відповідачу товар, що підтверджується матеріалами справи, проте відповідач, отримавши відповідний товар, оплату за отриманий товар в повному обсязі не здійснив, при цьому суму заборгованості перед позивачем відповідач визнав в повному обсязі, перевіривши періоди нарахування та відповідні розрахунки 3% річних, інфляційних та пені, суд дійшов висновку про їх арифметичну вірність та відповідність вимогам чинного законодавства України, суд дійшов до висновку про те, що позивачем доведено та належним чином обґрунтовано правомірність заявлених позовних вимог, в зв`язку із чим господарський суд позов задовольняє - стягує з відповідача на корить позивача суму основного боргу за договором поставки сільськогосподарської продукції № 171125 від 17.11.2025 р. у розмірі 99 874 грн. 35 коп., 1 034 грн. 32 коп. 3 % річних, 3 944 грн. 57 коп. інфляційних втрат та 10 479,97 грн. пені.
Розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» про відстрочення виконання рішення суду суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до частини 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно вимог статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:
1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;
2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;
3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.
Відстрочення виконання рішення - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю.
Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють таке.
У рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення або розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п.1 ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі Іммобільяре Саффі проти Італії, заява №22774/93, п. 74).
За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції (ухвала ЄСПЛ від 07.10.2003 у справі Корнілов та інші проти України, заява №36575/02, тривалість виконання вісім місяців). І навіть два роки та сім місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого ст. 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява № 60858/00).
При цьому для з`ясування обставин чи є період виконання рішення надмірно тривалим, варто звернути увагу на особливі обставини кожної справи.
Відстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі №920/199/16.
Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку розстрочки.
Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
При цьому, господарське процесуальне законодавство надає суду право відстрочити або розстрочити виконання судового рішення, але таке розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.
Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.
Отже, відстрочення виконання рішення суду є таким законодавчо врегульованим механізмом відтермінування поновлення порушеного права стягувача, який ґрунтується на об`єктивних, виняткових обставинах, застосування яких не призводить до шкоди сутності права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР.
При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (вказаний висновок викладений в постанові КГС ВС від 07.12.2022 у справі №910/11949/21).
Втім, в будь-якому разі вирішуючи питання відстрочення виконання рішення суду господарські суди мають дотримуватись балансу інтересів сторін на основі поданих сторонами доказів.
Тобто, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, та докази подані кожною із сторін, а також дотримуватися розумного строку відстрочення (подібний висновок наведено в п.4.12 постанові КГС ВС від 21.01.2020 у справі №910/1180/19).
Як свідчать матеріали справи, відповідач обґрунтовує клопотання про відстрочення виконання рішення суду тим, що: 31 грудня 2025 року підприємство відповідача зазнало нищівного удару - внаслідок атаки ворожого безпілотника (БПЛА типу «Герань-2») відбулося пряме влучання в наші виробничі та складські об`єкти та були знищені активи у вигляді зіпсованої сільгосппродукції, зазнав значних пошкоджень елеваторний комплекс тощо; наслідком вказаної обставини стала зупинка елеватора через пряме влучання зробила вчасне постачання товару технічно неможливим, що призвело до різкого падіння доходів; відсутність реалізації та витрати на першочергові аварійні роботи вичерпали обігові кошти, призначені, зокрема, для виплати заборгованості перед С(Ф)Г "ОЛЕКСАНДР"; усі доступні залишки коштів у перші місяці 2026 року були критично необхідні для ліквідації наслідків руйнувань, щоб підприємство взагалі могло продовжити існування, відтак сукупність вказаних обставин, незалежних від волі Відповідача, робить фізично неможливим одномоментне погашення боргу перед Позивачем.
Суд зазначає, що передбачені ст. 331 Господарського процесуального кодексу України обставини, з якими закон пов`язує можливість надання відстрочки, є оціночними, а необхідність використання права на відстрочку, закон відносить на розсуд суду. Вказане право застосовується за визначених в законі умов, з урахуванням всіх обставин справи.
Тобто можливість відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку у будь-якому випадку пов`язується з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.
З огляду на те, що основним принципом судочинства має бути відновлення прав та інтересів кредитора, до обов`язків суду відноситься дослідження усієї сукупності обставин потенційної можливості виконання судового рішення, задля отримання кредитором повної суми коштів, що складають предмет заборгованості.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 "Чижов проти України" зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.
Отже, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін.
Суд зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який є продовженим до теперішнього часу.
Відповідні обставини в силу приписів ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомими та такими, що не підлягають доведенню.
Виходячи з наведеного суд припускає, що надання відстрочення дозволить відповідачу розрахуватись з позивачем, при цьому у разі ж покладення на відповідача обов`язку одномоментно виплатити всю суму заборгованості за судовим рішення може призвести до вкрай негативних наслідків для відповідача, реальної загрози банкрутства, оскільки скрутне фінансове становище підприємства створює реальну загрозу повного зупинення виробничої діяльності, неможливості сплати податків, заробітної плати, доведенням його до стану банкрутства, позбавлення статусу підприємства критичної інфраструктури.
При вирішенні питання наявності балансу інтересів сторін, суд також враховує ті обставини, що підприємство боржника з самого початку військової агресії знаходилось в зоні можливих бойових дій, що є загальновідомим фактом.
Так, на думку суду у даній справі відповідачем надано достатні докази та наведено переконливі аргументи, які свідчать, що його фінансовий стан і зазначені у заяві обставини ускладнюють негайне виконання рішення у цій справі.
За таких обставин, відстрочення виконання рішення для відповідача в даному випадку суд не визнає як інструмент ухилення від виконання рішення, а навпаки, вважає, що це буде сприяти можливості підвищення фінансового стану підприємства, недопущенню банкрутства боржника, що призведе до можливості повного виконання рішення суду.
Разом з цим, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний принцип закріплений у частині першій статті 11 ГПК України.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004).
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону. Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків.
Справедливість як один із фундаментальних принципів права, який закладено безпосередньо в змісті права, в тих правовідносинах формою яких є право, передбачає готовність враховувати інтереси інших сторін, не зловживати своїми правами на шкоду їм, дотримуватися рівності в положенні учасників правовідносин.
Отже за своєю юридичною силою принцип справедливості є фактично імперативною нормою права (нормою відхилення від якої недопустиме), яка поряд з нормами цивільного права належить до механізму регулювання цивільних правовідносин.
Застосування принципу справедливості передбачено і нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, частиною першою статті 6 якої гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд (статті 2, 7 цього Закону).
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що одним із елементів передбаченого пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий розгляд справи судом є змістовне, а не формальне тлумачення правової норми (рішення від 23.10.1985 у справі "Бентем проти Нідерландів").
Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 9 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
В той же час, суд враховує, що в силу закріплених в пункті 1 статті 6 Конвенції принципів на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до п.1 ст.6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України», заява №6962/02).
Суд також зазначає, що сторони перебувають в однакових умовах військового стану, військова агресія проти України та правовий режим військового стану в країні однаково негативно впливають на обидві сторони цього спору.
Водночас, враховуючи встановлені судом обставини реального незадовільного фінансового стану відповідача, негайне виконання рішення суду може призвести до його неплатоспроможності, що не буде сприяти ефективному відновленню порушеного права позивача і виконанню рішення суду та може порушити господарську діяльність відповідача.
У свою чергу, відстрочення виконання судового рішення дасть підприємству відповідача можливість стабілізувати фінансовий стан, не допустити його банкрутства, що дозволить акумулювати грошові кошти для погашення боргу перед позивачем без значного одноразового фінансового навантаження, а позивачу - можливість реального отримання грошових коштів.
Відтак, відстрочка виконання рішення суду у даному разі є необхідною та здійснюється з метою недопущення погіршення економічної ситуації відповідача та недопущення невиконання рішення суду на користь позивача, що свідчить про дотримання справедливого балансу інтересів сторін у цій справі.
Особливу увагу суд звертає на те, що згідно Наказу №1985 Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України від 6 лютого 2026 р. ТОВ «ТЕРРА» визнано критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період (100% працівників підприємства перебувають на військовому бронюванні) - отже відповідач несе особливі зобов`язання перед державою в умовах воєнного стану, продовжує діяльність в інтересах оборони і водночас перебуває у стані відновлення після прямої збройної атаки, а отже примусове стягнення повної суми боргу матиме наслідком шкоду як самому підприємству, так і його здатності виконувати функції критично важливого суб`єкта господарювання.
Відтак заперечення відповідача стосовно того, що критичний статус підприємства не звільняє від виконання зобов`язань, а навпаки, підтверджує сумлінність суб`єкта господарювання при виконання його зобов`язань перед кредиторами в якості заперечень проти відстрочення виконання рішення суду відхиляються господарським судом.
За наведених вище конкретних виключних для відповідача обставин, з урахуванням балансу інтересів обох сторін, суд приходить до висновку про наявність достатніх та обґрунтованих фактичних та правових підстав для задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду у цій справі строком до 01 вересня 2026, адже процесуальним законом передбачено право суду відстрочити виконання судового рішення на строк до одного року з дня ухвалення такого рішення.
Також суд зауважує, що відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Щодо витрат по сплаті судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, у відповідності до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у розмірі 1 331,20 грн., а 1 331,20 грн. судового збору підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн. суд зазначає, що це питання судом не вирішується під час винесення рішення суду у даній справі, оскільки позивачем не подано до господарського суду всі необхідні документальні докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу - позивач безпосередньо в позовній заяві зазначив, що додаткові докази, які підтверджують розмір судових витрат на професійну правничу допомогу понад суму, яка визначена станом на дату подачу позову, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
На підставі викладеного та керуючись ст. 73-74, 76-80, 123, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» (61124, місто Харків, вул. Каштанова, будинок 10, код ЄДРПОУ 30150670) на користь Селянського (фермерського) господарства «ОЛЕКСАНДР» (64821, Харківська область, Близнюківський район, село Острівщина, вул. Молодіжна, будинок 5, код ЄДРПОУ 31834563) суму основного боргу за договором поставки сільськогосподарської продукції № 171125 від 17.11.2025 р. у розмірі 99 874 грн. 35 коп., 1 034 грн. 32 коп. 3 % річних, 3 944 грн. 57 коп. інфляційних втрат та 10 479 грн. 97 коп. пені.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» (61124, місто Харків, вул. Каштанова, будинок 10, код ЄДРПОУ 30150670) на користь Селянського (фермерського) господарства «ОЛЕКСАНДР» (64821, Харківська область, Близнюківський район, село Острівщина, вул. Молодіжна, будинок 5, код ЄДРПОУ 31834563) 50% витрат зі сплати судового збору у розмірі 1 331,20 грн. грн.
4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.
5. Управлінню державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Харкова повернути Селянському (фермерському) господарству «ОЛЕКСАНДР» (64821, Харківська область, Близнюківський район, село Острівщина, вул. Молодіжна, будинок 5, код ЄДРПОУ 31834563) з Державного бюджету України 50% судового збору у розмірі 1 331,20 грн., сплаченого до Господарського суду Харківської області платіжною інструкцією № 1261 від 09.04.2026.
6. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» про відстрочення виконання рішення суду задовольнити.
7. Відстрочити виконання судового рішення по справі 922/1302/26 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» (61124, місто Харків, вул. Каштанова, будинок 10, код ЄДРПОУ 30150670) на користь Селянського (фермерського) господарства «ОЛЕКСАНДР» (64821, Харківська область, Близнюківський район, село Острівщина, вул. Молодіжна, будинок 5, код ЄДРПОУ 31834563) суми основного боргу за договором поставки сільськогосподарської продукції № 171125 від 17.11.2025 р. у розмірі 99 874 грн. 35 коп., 1 034 грн. 32 коп. 3 % річних, 3 944 грн. 57 коп. інфляційних втрат та 10 479 грн. 97 коп. пені, а також суми судового збору у розмірі 1 331,20 грн., до 01 вересня 2026 року.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
В силу ст. 256, 257 ГПК України рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 19.06.2026. 

Суддя		Н.А. Новікова