П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/41311/25	

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді Терлецького Д.С., 
суддів Вербицької Н.В., Димерлія О.О., 
при секретарі Бродецькій Т.В.,
за участі – представника відповідача у справі Болгарчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
Рух справи

11.12.2025р. ОСОБА_1 (надалі – ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови (перешкоджання) у звільненні з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за рідним батьком – ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи та у якого відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати ним постійний догляд за рідним батьком – ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи, та у якого відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України), вчинити інші необхідні дії, передбачені законодавством України.
На обґрунтування позову було зазначено, що позивач проходить військову службу за призивом під час мобілізації та зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 . 09.10.2025р. позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за рідним батьком – ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи та у якого відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. У задоволенні рапорту було відмовлено через відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби у запас за сімейними обставинами. 
Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що у батька позивача наявні інші, крім позивача, члени сім`ї першого ступеня споріднення і що позивач не надав жодних реальних та підтвердних документів щодо неможливості здійснення догляду за батьком іншими членами сім`ї першого ступеня – рідними повнолітніми дітьми.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 31.03.2026р. у задоволенні позову відмовив повністю.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції й звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення й постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
П`ятий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження ухвалами від 29.04.2026 р.
П`ятий апеляційний адміністративний суд витребував у позивача докази та призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні ухвалами від 02.06.2026 р.

Обставини справи 

ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України).
ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) із рапортом від 09.10.2025р. про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за рідним батьком – ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи.
Згідно з відповіддю від 31.10.2025р. №08/11487/25-Вих позивачу повідомлено, що питання звільнення з військової служби не може бути реалізовано у зв`язку наявністю інших членів сім`ї першого ступеня споріднення. Так, встановлено наявність таких осіб:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є членом сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (рідний син);
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є членом сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (рідний син);
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є членом сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (рідна донька).
Вважаючи порушеним своє право на звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінка суду першої інстанції

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов таких висновків.
У батька позивача наявні інші члени сім`ї першого ступеня споріднення, крім позивача, а саме троє дітей. З них сестра позивача проживає за кордоном, один брат проходить військову службу в Збройних Силах України, інший брат має розлади психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин.
Водночас, оскільки сестра позивача є невійськовозобов`язаною особою, вона відповідно до закону може здійснювати догляд за своїм батьком – самостійно або на професійній основі. Перебування за кордоном не звільняє її від виконання цього обов`язку, а небажання виконувати обов`язок щодо догляду за батьком не може нівелювати конституційного обов`язку позивача щодо захисту Вітчизни.
З огляду на це суд дійшов висновку, що твердження позивача про відсутність у батька інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення є помилковим, а відповідач, відмовляючи у звільненні, діяв правомірно в межах своїх повноважень.
Посилання на постанову Верховного Суду від 27.02.2025 р. у справі №380/16966/24 суд відхилив як нерелевантне, оскільки в тій справі підставою відмови у звільненні була наявність рідного брата, який також проходить військову службу, тобто правовідносини є неподібними до спірних.

Доводи апеляційної скарги 

ОСОБА_1 на обґрунтування вимог про скасування рішення суду вказав, що військова частина НОМЕР_1 не мала у своєму розпорядженні належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_2 інших дітей, окрім ОСОБА_1 . Крім того, суд першої не надав належної правової оцінки об`єктивній неможливості цих осіб здійснювати постійний сторонній догляд. Натомість позивач надав до суду неспростовні докази того, що вказані особи за своїм правовим, медичним або фактичним статусом позбавлені можливості забезпечувати життєдіяльність хворого батька.

Позиція відповідача у справі на заявлену апеляційну скаргу

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. У судовому засіданні просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Джерела права та оцінка суду апеляційної інстанції

За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, суд у складі колегії суддів дійшов таких висновків.
Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (надалі – Закон № 2232-ХІІ).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина перша статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
Громадянами України проходження військової служби здійснюється у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом (абзац другий частини другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
Одним з різновидів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (абзац третій частини шостої статті 2 Закону про військову службу).
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина чотирнадцята статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
Відповідно до абзацу тринадцятого частини першої статті 1 Закону України від 06.12.1991 р. № 1932-XII «Про оборону України» особливий період – це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Президент України оголосив часткову мобілізацію Указом від 17.03.2014 р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який було затверджено Законом України від 17.03.2014 р. № 1126-VII, який набув чинності 18.03.2014 р.
Указом від 24.02.2022 р. № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-ІХ, Президент України ввів воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р. строком на 30 діб.
У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і триває на час розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції.
Підстави звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначені у частині четвертій статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ такою поважною причиною є необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина сьома статті 26 Закону № 2232-ХІІ).
Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначений в Положенні про проходження громадянами України військової служби у Державні прикордонній службі України, затвердженому Указом Президента України від 29.12.2009 р. № 1115/2009 (надалі – Положення).
Громадяни проходять військову службу в Державній прикордонній службі України (надалі - Держприкордонслужба) в добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом (абзац перший пункту 2 Положення).
Громадяни, які проходять військову службу в Держприкордонслужбі, є військовослужбовцями Держприкордонслужби. Статус військовослужбовця підтверджується службовим або спеціальним посвідченням (абзац другий пункту 2 Положення).
Встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння військових звань, пониження у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України (пункт 12 Положення).
Право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, керівники закладів фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які утримуються на окремих штатах і за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище.
Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється наказом Міністерства внутрішніх справ України (пункт 13 Положення).
Відповідно до пункту 265 Положення звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
1) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями тимчасово непридатними за станом здоров`я до військової служби, з переоглядом через 6 - 12 місяців;
2) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби.
Згідно з пунктом 279 Положення військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
В особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби в особливий період (пункт 305 Положення).
Згідно з абзацом другим пункту 307 з моменту оголошення мобілізації – протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану – до оголошення демобілізації військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону № 2232-ХІІ, а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону № 2232-ХІІ. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.
У разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення (абзац перший пункту 288 Положення).
Зважаючи на те, що підставою для звільнення з військової служби позивач у своєму рапорті зазначив абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, суд у складі колегії суддів зазначає, що для правильного вирішення цієї справи потрібно з`ясувати:
чи звертався позивач з рапортом про звільнення з військової служби та чи додав до рапорту визначені документи;
чи підтверджують подані документи наявність особи, яка потребує постійного догляду, тобто один із батьків військовослужбовця або батьків його дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи;
чи підтверджують подані документи відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати такий догляд.
Суд першої інстанції встановив, що позивач звернувся із рапортом від 09.10.2025 р. про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за рідним батьком – ОСОБА_2 .
Згідно з доданими до рапорту документами батько позивача ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи з 27.03.2025 р., що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 09.06.2025р. № 84/25/3417/В.
Відповідно до медичного висновку від 16.09.2025 р. ЛКК №пр170дов418 ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
Отже, наявність особи, яка потребує постійного догляду, у цій справі є встановленою та сторонами у межах апеляційного оскарження не оспорюється.
Натомість спірним питанням у правовідносинах є з`ясування наявності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд.
У цьому зв`язку суд у складі колегії суддів вважає за підставне урахувати висновок Верховного Суду, який викладено у постанові від 27.02.2025 р. у справі № 380/16966/24, у постанові від 07.05.2025 р. у справі № 420/30227/24, у постанові від 29.04.2026 р у справі № 520/14746/25.
Для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
При цьому, «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалам справи, батько позивача ОСОБА_2 , 1957р.н., який є особою з інвалідністю 2 групи, крім позивача, має ще трьох дітей:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є членом сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (рідний син);
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є членом сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (рідний син);
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є членом сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (рідна донька).
Відповідно до відомостей, які долучені до рапорту від 09.10.2025р., ОСОБА_4 є військовослужбовцем та проходить військову службу у лавах Збройних Сил України, на підтвердження чого надано військовим квитком серії НОМЕР_3 від 10.04.2018 (а.с. 45-50).
Відповідно до відомостей, які долучені до рапорту від 09.10.2025р., ОСОБА_3 має розлади психіки та поведінки на фоні прийому психоактивних речових, на підтвердження чого надано ВЛК від 11.06.2025р. №11/5061 (а.с.44).
Відповідно до відомостей, які долучені до рапорту від 09.10.2025р., ОСОБА_5 проживає у Німеччині (громада Біккенбах), на підтвердження чого надано Свідоцтво про реєстрацію відповідно до пар. 18 розділу 2 Федерального закону про державну реєстрацію довідкою органу реєстрації місця проживання громади Біккенбах (а.с.51-53). 
Дослідивши можливість цих осіб здійснювати догляд за своїм батьком, суд апеляційної інстанції вважає, що твердження позивача про те, що його брати не мали такої можливості на момент звернення з рапортом до військової частини НОМЕР_1 не позбавлені підстав. 
Проте суд у складі колегії суддів уважає, що твердження позивача про неможливість доньки ( ОСОБА_5 ) здійснювати догляд за своїм батьком ним не доведені ані на час звернення до військової частини, ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані на етапі апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції. 
Додане позивачем до рапорту Свідоцтво про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 за відсутності доказів бодай її обізнаності про стан здоров`я рідного батька та про його потребу в постійному догляді саме собою не може слугувати достатнім доказом об`єктивної неможливості здійснювати такий догляд.
Суд у складі колегії суддів також зазначає, що згідно з витягом з наказу від 08.05.2026р. №361-ОС позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину з 07.05.2026р. Відповідно до витягу з наказу від 19.05.2026р. №390-ОС у зв`язку з відсутністю відомостей про місцезнаходження військовослужбовця протягом більш ніж 10 днів позивач з 17.05.2026р. зарахований у розпорядження.

Висновки суду апеляційної інстанції

Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Здійснивши в межах, визначених статтею 308 КАС України, апеляційний перегляд цієї справи, суд у складі колегії суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.
Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні фактичних обставин, норм матеріального й процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду та відповідно до статті 139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється.
З огляду на те, що суд першої інстанції правомірно відніс справу до категорії незначної складності й розглядав її за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції відповідно до статті 325 КАС України набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, які визначені у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Д.С.Терлецький

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: О.О.Димерлій