Справа № 538/1204/25 
Провадження № 1-кп/538/37/26 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року Лохвицький районний суд Полтавської області в складі: 
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиця Полтавської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 12025170560000183 від 01.04.2025 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця с.Вирішальне, Лохвицького району, Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня-технічна, ФОП, раніше несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

в с т а н о в и в: 

ОСОБА_4 восени 2024 року за межами с.Вирішальне Миргородського району Полтавської області, маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, всупереч ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу та державної реєстрації права власності чи користування земельними ділянками, з корисливих мотивів, самовільно зайняв шляхом дискування та подальшого посіву культур для сінокосіння земельну ділянку загальною площею 0,5862 га, що знаходиться в охоронній зоні у межах смуги відведення залізничних колій поблизу перегону «Бахмач - Ромодан» (км 148+460 - км 157+474). У відповідності до ст. 68 Земельного кодексу України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Окрім цього, ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній електропостачання та зв`язку, інших пристроїв та об`єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони - ділянки землі, прилеглі до земель залізничного транспорту загального користування і необхідні для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту. Таким чином, ОСОБА_4 у порушення вимог ст. 68, ст.126 Земельного кодексу України та ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», що регламентує обмеження у використанні земельних ділянок в охоронній зоні у межах смуги відведення залізничних колій самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,5862 га, яка відносяться до категорії земель залізничного транспорту і перебувають в охоронній зоні у межах смуги відведення залізничних колій поблизу перегону «Бахмач - Ромодан» та розташована за межами с. Вирішальне Миргородського району Полтавської області на території Вирішальненського старостату Сенчанської сільської ради. Згідно розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки плошею 0,5862 га, яка відносяться до охоронних зон у межах смуги відведення залізничних колій. Державною екологічною інспекцією Центрального округу від 06.06.2025, вказаними діями заподіяно шкоду в розмірі 63313 грн. 53 коп.
Таким чином, своїми вищевказаними умисними діями, що виразились в самовільному зайнятті земельної ділянки у охоронній зоні, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 197-1 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, пояснив, що він тримає декілька десятків корів, колись їхав в м. Миргород, побачив земельну ділянку біля залізниці, якою деякий час вже ніхто не користувався, і вона стала заростати бур`яном, вирішив весною 2025 її передискувати та посіяти овес на сіно, що і зробив. Це було виявлено працівниками поліції. Потім влітку (через два місяці) він все скосив. В подальшому більше цією ділянкою не користувався, і звертався в Миргородську РДА, щоб забрали її. Перед тим, як засіяв, з приводу отримання в користування цієї земельної ділянки офіційно ні до Укрзалізниці, ні до сільської ради не звертався.
Допитаний в судовому засіданні як представник потерпілого ОСОБА_6 пояснив, що в червні 2025 з нацполіції звернулися до Миргородської РДА з приводу належності земельної ділянки та повідомили про її самовільне зайняття, потім стало відомо, що це кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_4 , їх було визнано потерпілою особою, на даний час претензій до ОСОБА_4 вони не мають, акт про повернення не підписували, бо вважають, що оскільки ділянка не виділялась, то фактично і повертати нічого, підписання такого акту є недоцільним.
Обвинувачений не заперечує правильність кваліфікації дій органами досудового розслідування, а також критично ставиться до вчиненого ним кримінального правопорушення та щиро розкаюється у вчиненому.
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті в межах висунутого звинувачення, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин в межах висунутого звинувачення із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмеживши дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, представником потерпілого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.
Допитавши у судовому засіданні обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена повністю.
Таким чином, аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 197-1 КК України, а саме самовільне зайняття земельної ділянки у охоронній зоні.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання".
Так, суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є злочином, та наступні дані про особу обвинуваченого.
Так, обвинувачений є несудимим, працює, характеризується позитивно.
В судовому засіданні обвинувачений визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, щиро розкаявся. Крім того, сприяв здійсненню досудового розслідування, що підтверджено стороною обвинувачення та відшкодував заподіяну шкоду ще на стадії досудового розслідування. 
На підставі ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.
Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. 
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Вказана норма Закону передбачає, що у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.
За сукупності вище наведених обставин, враховуючи щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність негативних наслідків матеріального характеру від вчиненого кримінального правопорушення оскільки відбулося добровільне відшкодування заподіяної шкоди, що на думку суду істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що за місцем проживання він характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога він не перебуває, працевлаштований, є несудимим, має на утриманні неповнолітню дитину та здійснює догляд за батьком похилого віку, періодично по можливості донатить на потреби ЗСУ, тобто враховуючи наведені вище дані про особу обвинуваченого та наявність пом`якшуючих покарання обставин, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також досудову доповідь, суд вважає необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень призначити йому покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України і застосуванням ст. 69 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме в сумі 17000 грн. 
Керуючись ст.ст. 373, 374, 394 КПК України, суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн.
На вирок може бути подана апеляція до Полтавського апеляційного суду через Лохвицький районний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням обмежень передбачених ст. 394 Кримінального процесуального кодексу України. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Лохвицького
районного суду    ОСОБА_7