ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року місто Київ
Справа № 369/15206/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11302/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач), суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2026 року (у складі судді Козак І.А.) постановлену за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Дрижко Т.М., боржник: АТ «Київоблгаз»

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст вимог скарги

Скаржник звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1, відкритому на підставі виконавчого листа № 369/6588/21, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, про зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» відновити газопостачання.
В обґрунтування скарги зазначав, що рішення суду тривалий час не виконується, а державним виконавцем не вжито належних заходів примусового виконання рішення суду, у зв`язку з чим просить визнати бездіяльність державного виконавця протиправною.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 16 квітня 2026 року відмовив у задоволенні скарги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Не погодившись із такою ухвалою, 30 квітня 2026 року ОСОБА_1 подав через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.
Скаржник зазначає, що виконавче провадження № НОМЕР_1 було відкрито ще 17 серпня 2023 року, однак станом на час подання скарги рішення фактично не виконано, газопостачання до будинку не відновлено, а він уже тривалий час, зокрема протягом кількох зим, залишається без життєво необхідної комунальної послуги.
Вказує, що суд першої інстанції неправильно дійшов висновку про відсутність бездіяльності державного виконавця, оскільки сам факт формального направлення вимог, накладення штрафів чи повідомлення правоохоронних органів не свідчить про ефективне виконання рішення суду, якщо протягом тривалого часу реального результату немає.
Вважає, що державний виконавець не використав усіх можливих заходів примусового виконання. Зокрема, виконавець мав звернутися до суду із заявою про роз`яснення рішення або про зміну способу і порядку його виконання, якщо боржник ігнорує вимоги та штрафи.
Стверджує, що державний виконавець обмежився направленням повідомлення про можливе кримінальне правопорушення за фактом невиконання рішення суду, однак не проконтролював внесення відомостей до ЄРДР і не оскаржив бездіяльність поліції у разі не відкриття кримінального провадження за ст. 382 КК України.
Вважає, що очікування відповідей на вимоги виконавця протягом багатьох місяців без подальших дієвих заходів свідчить про втрату контролю над виконавчим провадженням та про фактичне потурання невиконанню рішення боржником.
Посилається на те, що суд першої інстанції порушив процесуальний порядок розгляду його скарги, оскільки у матеріалах справи відсутня ухвала про відкриття провадження за скаргою, а без такого процесуального рішення суд не мав правових підстав призначати судові засідання і постановляти оскаржувану ухвалу.
Зазначає про порушення строків розгляду скарги на дії або бездіяльність державного виконавця, оскільки скаргу було подано 20 серпня 2025 року, тоді як ухвалу постановлено лише 16 квітня 2026 року, тобто замість передбаченого ст. 450 ЦПК України 10-денного строку розгляд тривав майже 8 місяців.
Посилається на практику ЄСПЛ, за якої право на суд було б ілюзорним, якби остаточне й обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним. У цій справі держава не забезпечила ефективного механізму виконання рішення про відновлення газопостачання. 
Наголошує на своєму особливому соціальному статусі, оскільки він є особою похилого віку, військовим пенсіонером, інвалідом війни ІІ групи та учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Ці обставини посилюють обов`язок держави забезпечити ефективний захист його прав і доступ до базових життєвих умов. Окрім цього, тривале перебування без газопостачання в умовах воєнного стану та з урахуванням його стану здоров`я є порушенням права на гідні умови життя.
Суд першої інстанції фактично переклав відповідальність за невиконання рішення лише на боржника - АТ «Київоблгаз», не оцінивши, чи були дії державного виконавця достатніми, своєчасними та ефективними для реального виконання судового рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Дрижко Т.М. проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Позиція учасників справи в судовому засіданні

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового розгялду повідмолялися належним чином шляхом доставки судової повістки в електронний кабінет у ЄСІТС (а. с. 91-95).
З урахуванням викладеного та приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2023 року № 369/6588/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Ухвалено: визнати протиправними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» в частині відключення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 від газопостачання 29 жовтня 2019 року; зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» відновити газопостачання в будинок АДРЕСА_2 ; стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.; стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» на користь держави судовий збір у розмірі 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн. 00 коп. В решті позовних вимог відмовлено.
На підставі виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/6588/21, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», 17.08.2023 державним виконавцем Дрижко Т.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження із зазначенням про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів. Примірники постанови направлено сторонам виконавчого провадження для виконання та до відома.
17.08.2023, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону, винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
04.09.2023 державним виконавцем проведено перевірку виконання рішення суду. При цьому було встановлено, що рішення суду виконано не було, про що складено акт державного виконавця.
Враховуючи встановлений факт невиконання судового рішення, 04.09.2023 у відповідності до норм статей 63, 75 Закону винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 5100,00 грн. Також, боржника повторно зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
12.09.2023 державним виконавцем направлено вимогу боржнику про надання підтверджуючих документів про виконання рішення суду.
27.09.2023 надійшла заява боржника про неможливість виконання рішення суду в зв`язку з тим, що 31.08.2023 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) прийнято постанову №1594 «Про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, виданої АТ «КИЇВОБЛГАЗ», якою зупинено Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи Київоблгаз» (код ЄДРПОУ 20578072) дію ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 29 червня 2017 року №855, у зв`язку з передачею цілісного майнового комплексу з розподілу природного газу іншому суб`єкту господарювання, який отримав відповідну ліцензію: зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» до 31 грудня 2023 року передати грошові кошти та майно (рухоме та нерухоме), належне АТ «Київоблгаз» на праві власності, для забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (код ЄДРПОУ 44907200) невиконаних АТ «Київоблгаз» зобов`язань за періоди провадження ним господарської діяльності з розподілу природного газу, визначених за результатами здійснених НКРЕКП заходів державного контролю діяльності АТ «Київоблгаз» з розподілу природного газу за попередні роки та які будуть покладені за результатами заходів державного контролю НКРЕКП діяльності АТ «Київоблгаз» у 2022 - 2023 роках.
11.03.2024 державним виконавцем проведено перевірку виконання рішення суду. При цьому, було встановлено, що рішення суду виконано не було, про що складено акт державного виконавця.
12.03.2024 державним виконавцем направлено вимогу боржнику про надання підтверджуючих документів про виконання рішення суду.
27.03.2024 на адресу Відділу повторно надійшла заява боржника Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» про неможливість виконати рішення суду за аналогічних обставин.
03.04.2024 державним виконавцем підготовлено заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні, яку направлено до Києво-Святошинського районного суду Київської області та сторонам провадження для відома.
Ухвалою у справі №369/6588/21, виданою 17.09.2024 Києво-Святошинським районним судом Київської області у задоволенні заяви державного виконавця про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено.
Вимогою державного виконавця від 18.10.2024 боржника повторно зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
У разі повторного невиконання рішення боржником, 18.10.2024 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника у подвійному розмірі, що становить 10200 грн. та надіслано повідомлення до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення за невиконання рішення суду.
18.10.2024 державним виконавцем до Бучанського районного управління у Київській області направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення за невиконання рішення суду.
30.12.2024 державним виконавцем до Бучанського районного управління у Київській області направлено запит щодо надання інформації про стан розгляду повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення з наданням відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
27.01.2025 повторно направлено вимогу про надання інформації щодо стану розгляду повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.
19.08.2025 повторно направлено вимогу про надання інформації щодо стану розгляду повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.
Станом на 03.09.2025 відповіді на вимоги від 30.12.2024, 27.01.2025, 19.08.2025 до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не надходили.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О.В., дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
За приписами ч. 1 ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно зі ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписам ст. 18 Закону № 1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1); розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання (пункт 3).
За приписами ч. 6 ст. 26 Закону № 1404 за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до ст. 63 Закону № 1404 за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно зі ст. 75 Закону № 1404 У разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд виходив із того, що:
- повідомлення до Бучанського районного управління ГУНП у Київській області про вчинення кримінального правопорушення було скеровано старшим державним виконавцем Тетяною Дрижко за погодженням в.о. начальника відділу Олександра Сириці органу державної виконавчої служби у відповідності до вимог ч. 3 ст. 63 Закону № 1404;
- за встановлених обставин, державний виконавець Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Дрижко Т.М. діяла у відповідності до ст.63 Закону № 1404, чим забезпечила порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення;
- судом не встановлено порушень вчинених державним виконавцем Дрижко Т.М., які б свідчили про її бездіяльність;
- доводи скаржника про те, що протягом шести місяців з дня відкриття виконавчого провадження не вчинялося виконавчих дій, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами провадження. Так, після відкриття виконавчого провадження 17.08.2023 державним виконавцем вчинялися процесуальні дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, зокрема винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, здійснювалися перевірки стану виконання рішення із складанням відповідних актів про його невиконання, накладалися штрафи на боржника та направлялося повторне зобов`язання виконати рішення суду, надсилалися вимоги про надання підтверджуючих документів щодо його виконання, направлялися повідомлення до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з невиконанням судового рішення, а також вживалися заходи процесуального характеру, пов`язані із зверненнями до суду щодо заміни сторони виконавчого провадження та контролем за реагуванням правоохоронних органів;
- факт невиконання рішення суду боржником сам по собі не свідчить про бездіяльність державного виконавця Дрижко Т.М., оскільки матеріалами виконавчого провадження підтверджується, що державним виконавцем систематично вживалися передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового характеру, спрямовані на реальне виконання рішення суду;
- у діях державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Дрижко Т.М. відсутні ознаки бездіяльності, оскільки нею вживаються всі передбачені законом заходи у межах наданих повноважень.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що предметом примусового виконання у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 є рішення суду немайнового характеру, яким АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» зобов`язано відновити газопостачання до домоволодіння скаржника.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про бездіяльність державного виконавця, колегія суддів виходить із того, що сам по собі факт невиконання боржником судового рішення протягом тривалого часу є обставиною, яка свідчить про порушення права стягувача на реальне виконання судового рішення, однак не в кожному випадку автоматично доводить саме протиправну бездіяльність державного виконавця. Для вирішення скарги на бездіяльність виконавця суд має перевірити, чи вчиняв виконавець передбачені законом дії, чи були такі дії спрямовані на реальне виконання судового рішення, чи не обмежився виконавець суто формальними заходами, а також чи довів скаржник існування конкретного заходу примусового виконання, який виконавець був зобов`язаний, але безпідставно не вчинив.
У цій справі суд першої інстанції правильно встановив, що після відкриття виконавчого провадження державний виконавець не залишав виконавчий документ без реагування, а послідовно вчиняв дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням характеру рішення та поведінки боржника.
Так, 17 серпня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій боржнику зазначено про необхідність виконати рішення протягом 10 робочих днів, а також винесено постанову про стягнення виконавчого збору. 
04 вересня 2023 року державним виконавцем перевірено стан виконання рішення суду, складено акт про його невиконання, винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн та повторно зобов`язано боржника виконати рішення суду. 
12 вересня 2023 року державним виконавцем направлено боржнику вимогу про надання підтверджуючих документів щодо виконання рішення.
Після отримання від боржника повідомлення про неможливість виконання рішення у зв`язку із зупиненням дії ліцензії АТ «Київоблгаз» на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу та передачею цілісного майнового комплексу іншому суб`єкту господарювання державний виконавець продовжив вживати дії, спрямовані на реальне виконання рішення. Зокрема, 11 березня 2024 року знову перевірив стан виконання рішення і склав відповідний акт про його невиконання, 12 березня 2024 року направив боржнику вимогу про надання підтверджуючих документів, а після повторного повідомлення боржника про неможливість виконання рішення 03 квітня 2024 року звернувся до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні.
Саме звернення виконавця до суду із заявою про заміну боржника має істотне значення для оцінки доводів апеляційної скарги, оскільки спростовує твердження скаржника про те, що виконавець обмежився лише направленням вимог, накладенням штрафів і повідомленням правоохоронних органів. Навпаки, державний виконавець реагував на зміну фактичних та регуляторних обставин виконання рішення, пов`язаних із припиненням/зупиненням діяльності боржника як оператора газорозподільної системи, та намагався з`ясувати можливість подальшого виконання рішення за участю суб`єкта, якому передано відповідні функції. Те, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року у задоволенні заяви державного виконавця про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено, не може бути поставлено виконавцю як ознака бездіяльності, оскільки виконавець не наділений повноваженнями самостійно змінювати боржника у виконавчому провадженні в позасудовому порядку.
Після відмови суду у заміні сторони виконавчого провадження державний виконавець також не припинив вчинення дій, зокрема вимогою від 18 жовтня 2024 року боржника повторно зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів; того ж дня за повторне невиконання рішення боржником винесено постанову про накладення штрафу в подвійному розмірі - 10 200 грн, а також направлено до Бучанського районного управління поліції повідомлення про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з невиконанням рішення суду. У подальшому 30 грудня 2024 року, 27 січня 2025 року та 19 серпня 2025 року виконавець повторно звертався із запитами щодо стану розгляду повідомлення та надання відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що виконавець не вжив усіх заходів щодо реального виконання рішення суду, є необґрунтованими. Матеріали виконавчого провадження свідчать про систематичне застосування передбачених законом засобів впливу на боржника та про намагання встановити реальний механізм виконання рішення в умовах зміни суб`єкта, який фактично здійснює діяльність з розподілу природного газу.
Колегія суддів враховує, що ефективність виконавчого провадження не може зводитися лише до формального листування з боржником, водночас у цій справі виконавець вчиняв не лише листування, а й перевіряв стан виконання рішення, складав акти про невиконання, застосовував штрафні санкції, повторно зобов`язував боржника виконати рішення, звертався до правоохоронних органів, контролював реагування на повідомлення про кримінальне правопорушення, а також звертався до суду із заявою про заміну боржника. Сукупність таких дій свідчить, що виконавець діяв у межах наданих законом повноважень, не самоусунувся від виконання рішення та вчиняв можливі у відповідній правовій ситуації дії, спрямовані саме на досягнення реального результату.
Доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець мав звернутися до суду із заявою про роз`яснення судового рішення або про зміну способу і порядку його виконання, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Рішення суду, яке підлягає виконанню, сформульоване як обов`язок боржника відновити газопостачання до конкретного домоволодіння. Із матеріалів справи не вбачається, що його резолютивна частина була незрозумілою для виконавця або що існувала невизначеність щодо змісту обов`язку боржника. Обставини, на які посилався боржник, стосувалися не незрозумілості рішення, а зміни регуляторних та організаційних умов виконання, у зв`язку з чим державний виконавець обрав належний процесуальний засіб реагування як звернення із заявою про заміну сторони виконавчого провадження. Сам факт відмови суду у такій заміні не означає, що виконавець мав безумовний обов`язок звертатися з іншими заявами, ефективність яких апелянтом лише припускається.
Крім того, зміна способу і порядку виконання судового рішення не може підміняти собою зміну змісту самого судового рішення, зміну належного боржника або покладення обов`язків на особу, яка не була визначена боржником у виконавчому документі, поза передбаченою законом процедурою. Тому відсутність окремої заяви виконавця про зміну способу і порядку виконання рішення за наявності вже поданої ним заяви про заміну сторони виконавчого провадження не свідчить про протиправну бездіяльність.
Необґрунтованими є й доводи скаржника про те, що державний виконавець повинен був проконтролювати внесення відомостей до ЄРДР та оскаржити бездіяльність органу досудового розслідування у разі невнесення таких відомостей, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» покладає на виконавця обов`язок у передбачених законом випадках направити органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Такий обов`язок у цій справі виконано. Крім того, державний виконавець повторно звертався до органу поліції із запитами щодо стану розгляду повідомлення. Водночас здійснення досудового розслідування, прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні, а також внесення або невнесення відомостей до ЄРДР належать до компетенції органів досудового розслідування. Не реагування або несвоєчасне реагування органу поліції на повідомлення державного виконавця саме по собі не доводить бездіяльності виконавця у межах виконавчого провадження.
Доводи апелянта про тривале очікування відповідей на вимоги та фактичне потурання невиконанню рішення боржником також не знайшли підтвердження враховуючи вищевикладене. При цьому скаржник не навів конкретного виконавчого заходу, який за цих фактичних обставин був передбачений законом, міг бути реально застосований державним виконавцем до боржника та безпідставно не був ним вчинений.
Посилання апелянта на те, що у матеріалах справи відсутня ухвала про відкриття провадження за скаргою, колегія суддів вважає надуманим та таким, що не впливає на правильність вирішення скарги по суті, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 2025 року суд першої інстанції прийняв скаргу до розгляду та призначив судове засідання.
Доводи про порушення передбаченого ст. 450 ЦПК України строку розгляду скарги також не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки таке порушення саме по собі не доводить протиправності дій або бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні та не є безумовною підставою для визнання такої бездіяльності неправомірною.
Колегія суддів зважує на ті обставини, що скаржник має особливий соціальний статус, вік, стан здоров`я, статус військового пенсіонера, інваліда війни ІІ групи та учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також до те, що предметом судового рішення є відновлення доступу до життєво важливої комунальної послуги. Водночас такі обставини не змінюють установлених законом меж повноважень державного виконавця і не покладають на нього обов`язку вчиняти дії, які не передбачені законом, не залежать від його волевиявлення або належать до компетенції інших органів. Соціальна вразливість стягувача є важливою обставиною для оцінки необхідності належного та своєчасного реагування виконавця, однак у цій справі матеріали виконавчого провадження підтверджують, що таке реагування виконавцем здійснювалося.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на те, що суд першої інстанції фактично переклав відповідальність за невиконання рішення лише на боржника, оскільки оскаржувана ухвала не звільняє державу від обов`язку забезпечити виконання рішення суду та не заперечує обов`язковості такого рішення. Водночас предметом судового контролю у межах цієї справи була саме наявність або відсутність протиправної бездіяльності конкретного державного виконавця, здійснюючи який суд першої інстанції правильно відокремив невиконання рішення боржником від питання про те, чи вчинив державний виконавець передбачені законом дії для його виконання, та обґрунтовано дійшов висновку, що доказів протиправної бездіяльності виконавця матеріали справи не містять.
Безумовно, виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд, а держава повинна організувати систему виконання судових рішень так, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення не залишалися невиконаними. Разом із тим наведені правові позиції не означають, що у кожній справі, де судове рішення фактично не виконано боржником, суд зобов`язаний автоматично визнавати протиправною бездіяльність державного виконавця незалежно від змісту та обсягу фактично вчинених ним дій.
Постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18 не є подібною до спірних правовідносин за фактичними обставинами. У тій справі Верховний Суд виходив із того, що рішення суду про усунення перешкод та вселення тривалий час не виконувалося, державним виконавцем не вчинялися виконавчі дії протягом двох років до повернення виконавчого документа, а також було прийнято неправомірне рішення про повернення виконавчого листа стягувачу. Саме у цьому контексті Верховний Суд зазначив, що невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій. На відміну від справи № 619/562/18, у цій справі не встановлено дворічного періоду фактичної відсутності виконавчих дій, а матеріали провадження підтверджують, що виконавець систематично вживав заходів, передбачених законом.
Постанова Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 607/2547/20 також стосується іншої процесуальної та фактичної ситуації. У тій справі державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження після перевірки виконання рішення, накладення штрафів та направлення повідомлення про кримінальне правопорушення, при цьому Верховний Суд дійшов висновку, що саме по собі накладення штрафів і направлення повідомлення до правоохоронних органів не є достатніми заходами виконання рішення, якщо не доведено вжиття усіх можливих заходів і якщо постанова про закінчення провадження є передчасною. У цій справі крім накладення штрафів і направлення повідомлення до правоохоронних органів, виконавець звертався до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, повторно перевіряв виконання рішення, направляв вимоги боржнику та запити до органу поліції щодо стану розгляду повідомлення.
З цих самих підстав не є подібними до цієї справи правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 520/6495/2020 та від 19 січня 2022 року у справі № 179/110/21, оскільки їх зміст зводиться до того, що накладення штрафу та повідомлення правоохоронних органів не можуть вважатися самодостатнім і вичерпним виконанням обов`язку виконавця у випадку, коли існують інші можливі заходи примусового виконання або коли виконавець передчасно припиняє провадження. У цій же справі виконавець не припинив провадження та вчиняв додаткові дії, спрямовані на реальне виконання рішення.
Колегія суддів наголошує, що відмова у задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця не означає визнання ситуації з невиконанням рішення належною або допустимою. Рішення суду про відновлення газопостачання залишається обов`язковим до виконання, а виконавче провадження має здійснюватися до досягнення передбаченого законом результату або до настання визначених законом підстав для прийняття іншого процесуального рішення. Водночас у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів не встановила, що саме державний виконавець допустив протиправну бездіяльність чи не вчинив конкретні виконавчі дії, які був зобов`язаний вчинити.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця. Доводи апеляційної скарги зводяться переважно до незгоди скаржника з фактом невиконання рішення боржником та до припущень про можливість вчинення інших процесуальних дій, однак не спростовують установленого судом першої інстанції факту систематичного вчинення державним виконавцем дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів установила, що при розгляді скарги суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування законної й обґрунтованої ухвали суду першої інстанції.
Керуючись статтями 259, 263, 268, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосредньо до цього суду.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова