ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 червня 2026 року
м. Харків

справа № 638/20427/25
провадження № 22-ц/818/2241//26

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про оголошення особи померлою за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року, постановлене під головуванням судді Яковлевої В.М., -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою в порядку ч.2 ст. 46 ЦК України про оголошення померлим ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, участю у забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації проти України в населеному пункті Работине Пологівського району Запорізької області.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року,заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Оголошено ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , уродженця м. Житомир) – померлим під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, участю у забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації проти України в населеному пункті Работине Пологівського району Запорізької області. Вірогідною датою смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , уродженця м. Житомир), вважати – ІНФОРМАЦІЯ_4 . В іншій частині в задоволенні заяви - відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині встановлення дати вірогідної дати смерті та ухвалити в цій частині нове, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції: “Датою смерті ОСОБА_3 вважати дату набрання рішенням суду законної сили”.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, суд першої інстанції не дослідив і не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду першої інстанції в частині незадоволенних вимог не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що у справах, які стосуються оголошення військовослужбовця померлим саме дата смерті є визначальною для належної реалізації передбачених законом соціальних гарантій з двох підстав: зміна кола членів сім`ї, які мають право на отримання частки одноразової грошової допомоги; дата виникнення права на отримання одноразової допомоги Від встановлення факту загибелі військовослужбовця при виконанні військової служби внаслідок збройної агресії залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника як члена сім`ї загиблого військовослужбовця. Відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, а саме: отримання загиблим статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим отриманням членами сім`ї загиблого допомоги від гуманітарних організацій та можливості звернення членів сім`ї загиблого до міжнародних судів із відповідними вимогами. Фактично ж підставою звернення до суду заявника стала не лише визнання особи померлою, а й необхідність встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю та збройною агресією Російської Федерації проти України, а також дати смерті з метою подальшої реалізації соціальних гарантій, як члена сім`ї загиблого.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині встановлення дати смерті, тому в іншій частині рішення суду, судом апеляційної інстанції не переглядається.
Задовольняючи заяву про оголошення безвісті зниклої особи померлою, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи військовослужбовцем, зник без вісті, у зв`язку з воєнними діями, що є підставою вважати його загиблим, тому суд вважає необхідним оголосити його померлим від дня його вірогідної смерті, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є донькою зниклого безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 . 
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_6 від 25.02.2024 № 777 батько ОСОБА_1 – командир бойової машини – командир 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зник безвісти 24.02.2024 в районі населеного пункту Работине Пологівського рану Запорізької області.
Згідно акту службового розслідування від 19.03.2024 призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.02.2024 № 803 встановлено наступні обставини. 
На підставі бойового розпорядження командира НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2024 № 441/250/79/141 сержант ОСОБА_3 виконував бойове завдання в районі населеного пункту Работине Пологівського району Запорізької області, в ході якого зник безвісти. 
Відповідно до витягу з журналу ведення бойових дій НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 інв. № 252/79/141 від 25.12.2023, 24.02.2024 о 05 год. 30 хв. надійшла інформація, що ворог розпочав штурмові дії по позиціях військ, розпочався стрілецький бій. О 05 год. 45 хв. надійшла інформація, що стрілецький бій завершився, наші війська втримали позицію. 
В свою чергу, о 05 год. 50 хв. отримано інформацію про те, що в ході стрілецького бою з ворогом загинув сержант ОСОБА_3 , у зв`язку з інтенсивністю бойових дій тіло не евакуйоване, у зв`язку з чим, вважати таким, що зник безвісти. 
При цьому матеріалами справи підтверджується, що у своїх поясненнях військовослужбовці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили наступне. 
Так 22.02.2024 ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виїхали на бойові позиції в район населеного пункту Работине. При вході на позицію військовослужбовці отримали завдання зайняти визначений окоп. У ході окопування на позиції, ОСОБА_3 виконував завдання із прикриття інших військовослужбовців групи. У ході утримання позиції та відбиття атак ворога, військовослужбовці перебували під постійним ворожим мінометним обстрілом, від якого намагалися укритися у бліндажах, що перебували поруч. 
У ході чергового ворожого обстрілу 24.02.2024, під час переміщення до бліндажу, ОСОБА_5 став свідком поранення ОСОБА_3 ОСОБА_5 повернувся до пораненого ОСОБА_3 , щоб надати йому допомогу, однак ОСОБА_3 ознак життя не подавав, на оклики не реагував, не рухався. ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_4 намагалися перемістити ОСОБА_3 з відкритої ділянки, однак через відновлення обстрілу це їм не вдалося. Можливості евакуювати ОСОБА_3 не було через тривалі обстріли місцевості.
Як на підставу вимог заяви про оголошення безвісті зниклої особи померлою, заявниця посилалася на те, що на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 від 24 лютого2022 року її батько  ОСОБА_3 проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 . Під час участі у бойових діях, спрямованих на забезпечення національної безпеки і оборони, а також на відсіч і стримування збройної агресії російської федерації, ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання бойового завдання біля населеного пункту населеного пункту Работине Пологівського рану Запорізької області ОСОБА_3 зник безвісті. Необхідність оголошення ОСОБА_3 померлим в судовому порядку пов`язана із неможливістю у позасудовому порядку встановити (підтвердити) факт його загибелі (смерті). Визнання військовослужбовця ОСОБА_3 загиблим (померлим) заявниці необхідно для прийняття спадщини після смерті чоловіка та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
Статтею 306 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
Оголошення фізичної особи померлою – це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.
У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті, що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю.
Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 вирішила виключну правову проблему щодо початку відліку строку, передбаченого частиною другої статті 46 ЦК України, для оголошення судом фізичної особи померлою у разі, якщо є підстави припускати про вірогідну смерть (загибель) особи на території, на якій велись активні бойові дії.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в частині другій статті 46 ЦК України йдеться про воєнні дії, збройний конфлікт, а не про воєнний стан. Не можна тлумачити цей припис як такий, що його можливо застосувати стосовно оголошення особи померлою винятково після скасування воєнного стану на всій території України.
З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою не раніше спливу шести місяців від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі фізичної особи або від дня настання події, за якої відбулася загибель фізичної особи, якщо така подія, хоча і є наслідком воєнних дій, проте сталася не на території ведення активних дій.
Особа може бути оголошена в судовому порядку померлою у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть цієї особи. На цьому наголошено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23.
У постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 Верховний Суд дійшов висновків, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути, зокрема: письмові докази; речові докази, у тому числі звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; показання свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі при обставинах, що загрожували їй смертю.
Вочевидь вказаний перелік доказів не є вичерпним та може бути конкретизований у кожній справі залежно від встановлених у ній обставин.
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23 (провадження № 61-6323св23).
Разом із тим суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою (див. постанови Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі № 148/1207/22, від 04 червня 2025 року у справі № 591/11696/23, від 18 грудня 2025 року у справі № 357/16463/24).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Задовольняючи заяву про оголошення безвісті зниклої особи померлою, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи військовослужбовцем, зник без вісті, у зв`язку з воєнними діями, що є підставою вважати його загиблим, тому суд вважає необхідним оголосити його померлим від дня його вірогідної смерті, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині встановлення дати смерті.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Згідно вимог ч.3 ст.46 ЦК України вбачається, що за загальним правилом фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це.
При цьому, фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Оскільки матеріали службового розслідування військової частини НОМЕР_1 чітко вказують на день та місце вірогідної смерті ОСОБА_3 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце смерті населений пункт Работине Пологівського рану Запорізької області, тому саме дана дата має визначатися днем його смерті, а вищевказаний населений пункт - місцем смерті ОСОБА_3 .
Доводи апелянта про те, що дата смерті має бути визначена саме з дати набрання судовим рішенням законної сили є безпідставними та суперечать наявним у справі доказам.
Суд першої інстанції, правильно визначившись із характером спірних правовідносин і встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення заяви, дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для оголошено померлим ОСОБА_3 у результаті його безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення заходів з національної безпеки і оборони України, загибель якого пов`язана з виконанням бойового завдання в умовах воєнного стану саме з дати вірогідної смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:        О.В. Маміна
Судді:         Ю.М. Мальований
О.Ю. Тичкова