ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4019/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Аюпової Р.М. 
при секретарі судового засідання Задорожний К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4), в інтересах держави в особі Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 7), 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Провентус" (вул. Чичибабіна, 7, м. Харків, 61058),  Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: - Товариство з обмеженою відповідальністю "Європартнер Компані" (61058, м. Харків, вул. Чичибабіна, 7); - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ра"Зум" (61058, м. Харків, вул. Чичибабіна, 9). 	
про 	визнання недійсним договору, зобов`язання вчинити певні дії, скасування права власності 	
за участю представників:
прокурора - Пєскова Ю.В.;
інші учасники - не з`явились. 

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків, в інтересах держави в особі Харківської міської ради, м. Харків (позивач), звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Провентус", м. Харків (відповідач), в якому просить суд:
1. Визнати недійсним договір від 27.11.2024 оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові, площею 0,7345 га, укладений між Харківською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Провентус», скасувавши право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 57913118).
2. Усунути перешкоди власнику - Харківській міській територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,7345 га, з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018, розташованої за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50, шляхом:
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Провентус» (код ЄДРПОУ 35589081) повернути земельну ділянку Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради з одночасним приведенням її у придатний для використання стан, у тому числі шляхом знесення нежитлової будівлі літ. «Г-1», площею 56 кв.м, розташованої за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50;
- cкасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Провентус» на нежитлову будівлю літ. «Г-1», площею 56 кв.м, розташовану за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1402699063101, запис про право власності 35028822, внесений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним Станіславом Юрійовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.01.2020 № 50643492), із закриттям розділу 1402699063101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
- припинення володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Провентус» нежитловою будівлею літ. «Г-1», площею 56 кв.м, розташованою за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1402699063101).
3. Судові витрати по справі покласти на відповідача.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/4019/25 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання.
Ухвалою суду від 07.01.2026 залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Європартнер Компані", м. Харків, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ра"Зум", м. Харків. Встановлено третім особам строк для подання письмових пояснень щодо позову, унормованих ст. 168 ГПК України.
Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.
19.01.2026 першою третьою особою надані до суду письмові пояснення (вх. № 1374), в яких зазначив, що передумовами для пред`явлення позову про знесення самочинно збудованого об`єкта передують такі дії: 1) виявлення факту самочинного будівництва об`єкта; 2) визначення такого об`єкту таким, що його перебудова з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб є неможливою; 3) винесення припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності; 4) встановлення факту невиконання припису протягом встановленого строку. В той же час, земельна ділянка не була самовільно або безпідставно зайнятою ТОВ "Провентус", органами державного архітектурно-будівельного контролю будь-яких порушень в діяльності відповідача ТОВ "Провентус" на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018, розташованій за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50, виявлено не було, протоколи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності не складались та відповідні приписи не виносились, в тому числі за зверненнями органів прокуратури. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно зі ст. 134 ЗК України передбачений порядок надання земельних ділянок комунальної власності виключно на конкурентних засадах, за виключенням випадків передбачених частиною другої даної статті. З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що на земельній ділянці кадастровий номер 6310136600:08:004:0018 площею 0, 7345 га, яку надано ТОВ "Провентус" Харківською міською радою в оренду по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові, розташований об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля літ. "Г-1", що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ТОВ "Провентус". Отже, на момент надання Харківською міською радою земельну ділянку ТОВ "Провентус" мало у власності нежитлову будівлю, право власності на яку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вищевказана підстава, а саме розташування на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна є незалежною (альтернативною) підставою не проведення земельних торгів. Враховуючи викладене, просить суд відмовити у задоволенні позову.
13.03.2026 відповідач надав до суду заяву про застосування строків позовної давності (вх. № 6119).
19.03.2026 прокурор надав до суду заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності (вх. № 6657).
Інші учасники судового процесу не скористались своїм правом участі у розгляді даного спору, свої правових позицій по справі суду не надали.
У судовому засіданні 13.05.2026 прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Представники позивача, відповідача та третіх осіб у судове засідання 13.05.2026 не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, відповідно до ст. 120, 121 ГПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
У судовому засіданні 13.05.2026, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення прокурора, суд встановив наступне.
Відповідно до пункту 7 додатку 2 до рішення Харківської міської ради від 18.04.2018 за №1049/18 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" Товариству з обмеженою відповідальністю "Архелай" надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 6,0085 га із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові. Будівництво об`єкту виконати з урахуванням знесення нежитлових будівель літ. "Б-1", літ. "В-1", літ. "Г-1", літ. "Е-1", літ. "Ж-1" по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові, які належали на праві власності ТОВ "Архелай".
Вказані нежитлові будівлі належали ТОВ "Архелай" на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлових будівель (1/2 частина нежитлових будівель літ. "Б-1", літ. "В-1", літ. "Г-1", літ. "Е-1", літ. "Ж-1") від 01.03.2018 за №410 та договору купівлі-продажу частини нежитлових будівель (1/2 частина нежитлових будівель літ. "Б-1", літ. "В-1", літ. "Г-1", літ. "Е-1", літ. "Ж-1") від 02.03.2018 за № 416.
Вказаними договорами ТОВ "Архелай" набуло право власності на нежитлові будівлі літ. "Б-1" загальною площею 53,1 кв.м, літ. "В-1" загальною площею 52 кв.м, літ. "Г-1" загальною площею 54 кв.м, літ. "Е-1" загальною площею 58.8 кв.м, літ. "Ж- 1" загальною площею 57,2 кв.м по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові. Земельна ділянка під вказаними нежитловими будівлями не була сформована.
Після розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 6,0085 га її формування та присвоєння кадастрового номеру 6310136600:08:004:0014, пунктом 25 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 17.10.2018 за № 1231/18 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" надано дозвіл на розроблення технічної документації щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:004:0014 із земель територіальної громади м. Харкова площею 6,0085 га для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50.
Згідно з пунктом 1 додатку 4 до рішення Харківської міської ради від 28.11.2018 за №1297/18 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" погоджена вказана технічна документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 6,0085 га (кадастровий номер 6310136600:08:004:0014) на земельні ділянки: ділянка № 1 площею 5,2678 га та ділянка № 2 площею 0,7407 га.
Також, пунктом 9 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 27.02.2019 за №1459/19 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, припинення права користування земельними ділянками" ТОВ "Архелай" надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер 6310136600:08:004:0015) площею 5,2678 га із земель територіальної громади м. Харкова, за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50 до 01.03.2022.
Втім договір оренди вказаної земельної ділянки ТОВ "Архелай" не уклало та відмовилось від земельної ділянки, у зв`язку з чим п. 9 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 27.02.2019 за №1459/19 скасовано пунктом 4 додатку до рішення Харківської міської ради від 26.02.2020 за №2014/20 у зв`язку з добровільною відмовою ТОВ "Архелай", що убачається із листа від 29.01.2020 № 29/01-1.
Прокурором у позові вказано, що жодні правовстановлюючі документи на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:08:004:0015 площею 5,2678 по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові, ТОВ "Архелай" не оформлювалося.
Відповідно до договору купівлі-продажу № 79 від 14.01.2020 ТОВ "Архелай" відчужило нежитлову будівлю літ. "Г-1" площею 56,0 кв.м по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові на користь ТОВ "Провентус".
Згідно з п. 5 вищевказаного договору купівлі-продажу, вказана нежитлова будівля розташовується на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136600:08:004:0015, проте у продавця ТОВ "Архелай" відсутні речові права на вказану земельну ділянку.
У подальшому, пунктом 17 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 26.02.2020 за № 2009/20 територіальній громаді м. Харкова надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер 6310136600:08:004:0015) площею 5,2678 га із земель територіальної громади м. Харкова для будівництва житлового комплексу по провулку Шевченківському, 50.
Фінансування робіт із землеустрою (технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер 6310136600:08:004:0015) по провулку Шевченківському, 50 визначено забезпечити за рахунок коштів ТОВ "Європартнер компані" за його згодою, про що свідчить лист від 29.01.2020 № 0129201, згідно з укладеним договором із розробником документації із землеустрою.
Відповідно до п. 2 додатку 4 до рішення Харківської міської ради від 22.04.2020 за №2089/20 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" територіальній громаді м. Харкова погоджена технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер 6310136600:08:004:0015) площею 5,2678 га із земель територіальної громади м. Харкова на земельні ділянки: ділянка № 1 - площею 1,8191 га, ділянка № 2 - площею 0,7345 га, ділянка № 3 - площею 2,7142 га для будівництва житлового комплексу по провулку Шевченківському, 50.
Фінансування робіт із землеустрою (технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер 6310136600:08:004:0015) по провулку Шевченківському, 50 забезпечено за рахунок коштів ТОВ "Європартнер компані" за його згодою, про що свідчить лист від 29.01.2020 № 012920, згідно з укладеним договором із розробником документації із землеустрою.
Згідно з пунктом 6 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 19.08.2020 за № 2230/20 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" ТОВ "Провентус" надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер 6310136600:08:004:0018) площею 0, 7345 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові до 01.07.2022. Будівництво об`єкту виконати з урахуванням знесення будівлі літ. "Г-1", яка належить на праві власності ТОВ "Провентус".
23.11.2020 між Харківською міською радою (орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Провентус" (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до п. 1 якого орендодавець на підставі рішення 37 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 19.08.2020 № 2230/20 "Про надання земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів" надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку із цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови, код КВЦПЗ - (02.10) - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018, яка розташована м. Харків, пров. Шевченківський, 50 .
06.07.2021 Харківською місцевою прокуратурою № 2 було подано позов до Харківської міської ради та ТОВ "Провентус" про визнання незаконним і скасування рішення Харківської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку. Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.10.2021 у справі № 922/2702/21 у позові відмовлено. Постановою Східного апеляційного господарського суду частково задоволено апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури. Скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 07.10.2021 у справі № 922/2702/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ТОВ "Провентус" повернути земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50, площею 0, 7345 га, кадастровий номер 6310136600:08:004:0018, Харківській міській раді. У цій частині прийнято нове рішення про задоволення позовної вимоги. 
Разом з тим, рішенням 29 сесії Харківської міської ради 8 скликання "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок" від 19.08.2024 № 635/24 знову надано в оренду ТОВ "Провентус" (код ЄДРПОУ 35589081) земельну ділянку комунальної власності площею 0, 7345 га (кадастровий номер 6310136600:08:004:0018) за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50 (Київський район) строком до 01.09.2029. 
На підставі вказаного рішення між Харківською міською радою та ТОВ "Провентус" укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки від 27.11.2024. Відповідно до п. 3 вказаного договору на земельній ділянці розміщено об`єкти нерухомого майна - нежитлова будівля літ. "Г-1". 
Згідно з п. 15, 16 договору земельна ділянка передається в оренду для будівництва житлового комплексу, цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури. 
Як зазначає прокурор в обґрунтування заявлених позовних вимог, право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 було надано ТОВ "Провентус" всупереч вимогам ст. 24, 134, 135 ЗК України, ст. 16 ЗУ "Про оренду землі", без проведення земельних торгів. Земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 площею 0, 7345 надано ТОВ "Провентус" для будівництва житлового будинку з об`єктами торгово - розважальної та ринкової інфраструктури, а не для обслуговування та експлуатації нежитлової будівлі літ. "Г-1", що не відповідає меті, яка може бути виключенням щодо проведення земельних торгів, відповідно до ч. 2 ст. 134 ЗК України. Вказане, свідчить про намір відповідача саме на отримання земельної ділянки для нового будівництва, а наявність об`єкту нерухомості використана лише як формальний привід для уникнення процедури земельних торгів.
Крім того, як вказує прокурор, згідно записів про право власності № 23271044, 23270816, 23270565, 23270301, 23270074, 23269787 від 07.11.2017, внесених до Реєстру державним реєстратором Зміївської міської ради Харківської області Борко А.С., здійснено державну реєстрацію права приватної власності на нежитлові будівлі літ. "Б-1", "В-1", "Г-1", "Д-1", "Е-1" і "Ж-1", розташовані по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові, за ТОВ "Фірма "Арка" на підставі договору купівлі-продажу б/н від 15.03.2002, укладеного між ТОВ "Фірма "Арка" (продавцем) та ТОВ "Фірма "Креноль" (покупцем), відповідно до якого майно належало продавцю на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 16.08.2001, зареєстрованого КП "ХМБТІ" 21.08.2001 за реєстровим № 2108. Проте, в КП "ХМБТІ" відсутні будь-які дані щодо договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 16.08.2001. У подальшому, за договорами від 01.03.2018 № 410 та від 02.03.2018 № 416, посвідченими приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., ТОВ "Фірма "Креноль" продано по 1/2 частці нежитлових будівель літ. "Б-1", "В-1", "Г-1", "Е-1" і "Ж-1" ТОВ "Архелай". У свою чергу, ТОВ "Архелай" на підставі договору купівлі-продажу від 14.01.2020 № 79, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Куксіним С.Ю., відчужило нежитлову будівлю літ. "Г-1" ТОВ "Провентус". Нежитлові будівлі літ. "Б-1", "В-1", "Е-1" і "Ж-1" продані ТОВ "Архелай" ТОВ "Європартнер компані" на підставі договорів купівлі-продажу від 14.01.2020 № 71, 73, 77 і 75, посвідчених приватним нотаріусом ХМНО Куксіним С.Ю. Право власності на нежитлову будівлю літ. "Д-1" залишилось у ТОВ "Фірма "Креноль" та було припинено в Реєстрі 14.03.2018 на підставі довідки про знищення об`єкта нерухомого майна від 05.03.2018 № 3005/18, виданої ФОП Содоль М.С. Крім того, в Реєстрі 31.05.2021 закрито розділ по об`єкту нерухомого майна - нежитловій будівлі літ. "Е-1", внаслідок її поділу власником, ТОВ "Європартнер компані". Отже, на даний час в Реєстрі зареєстровано право власності за вказаною адресою на нежитлову будівлю літ. "Г-1" за ТОВ "Провентус", та на нежитлові будівлі літ. "Б-1", "В-1" і "Ж-1" - за ТОВ "Європартнер компані". Також, в реєстрі будівельної діяльності наявна інформація щодо об`єкта будівництва: "Реконструкція нежитлових будівель літ. "Б-1", літ. "В-1", літ. "Г-1", літ. "Е-1", літ. "Ж-1" під магазини по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові" (повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 05.11.2019 № ХК 061193091612, декларація про готовність до експлуатації об`єкта від 18.12.2019 № ХК 141193522300, замовник: ТОВ "Архелай"). Зазначені документи зареєстровані Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради. Як слідує з відповідей КП "ХМБТІ" від 20.08.2021 та від 22.11.2021, згідно наявних архівних матеріалів реєстрація права власності на об`єкти нерухомості про пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові станом на 31.12.2012 та їх інвентаризація не проводилась. У відділі збереження технічної документації КП "ХМБТІ" наявна лише одна інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Харків, вул. Шевченківська, 50. Інші архівні справи (інвентаризаційні, реєстраційні тощо) в БТІ на зберіганні не перебувають. Листом Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 01.10.2025 № 3175/0/50- 25 підтверджено, що за інформацією КП "ХМБТІ" Харківської міської ради, згідно з даними відділу збереження технічної документації КП "ХМБТІ" у відділі обліковується інвентаризаційна справа за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, буд. 50. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, буд. 50, інформація станом на 31.12.2012 щодо введення в експлуатацію та реєстрації права власності на будь-які об`єкти нерухомого майна, зокрема літ. "Г-1" - відсутня. Крім того, відповідно до реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, від 18.03.2002 № 3008, копія якого міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, КП "ХМБТІ" посвідчує, що нежитлові будівлі літ. "Б-1" загальною площею 53,1 кв.м, літ. "В-1" загальною площею 52,0 кв.м, літ. "Г-1" загальною площею 54,0 кв.м, літ. "Д-1" загальною площею 52,0 кв.м, літ. "Е-1" загальною площею 58,8 кв.м, літ. "Ж-1" загальною площею 57,2 кв.м, розташовані в місті Харкові по пров. Шевченківському за № 50, зареєстровані за ТОВ "Фірма "Креноль" на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2002 та записано в реєстрову книгу за реєстровим № 3008. Листом Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 15.10.2025 № 3336/0/50- 25, наданого на запит обласної прокуратури від 13.10.2025 № 15/1-1165вих-25, повідомлено, що за інформацією КП "ХМБТІ", відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові реєстраційне посвідчення від 18.03.2002, р № 3008 на вказані нежитлові будівлі під № 3008 в матеріалах зазначеної інвентаризаційної справи відсутнє. Також, КП "ХМБТІ" зазначає, що згідно з наявними архівними матеріалами реєстрація права власності на нежитлові будівлі літ. "Б-1" загальною площею 53,1 кв.м, літ. "В-1" загальною площею 52,0 кв.м, літ. "Г-1" загальною площею 54,0 кв.м, літ. "Д-1" загальною площею 52,0 кв.м, літ. "Е-1" загальною площею 58,8 кв.м, літ. "Ж-1" загальною площею 57,2 кв.м за вищевказаною адресою станом на 31.12.2012, КП "ХМБТІ" не проводилась. Відповідно до реєстрової книги під реєстраційним № 3008 станом на 31.12.2012 КП "ХМБТІ" зареєстровані об`єкти нерухомого майна, які розташовані по вул. Данилевського, 3 у м. Харкові. Крім того, відсутні будь-які відомості про вказану нежитлову будівлю в проєкті внесення змін до генерального плану м. Харкова станом на 2019 рік, розроблених ТОВ "Фірма "Сатор" та затверджених рішенням Харківської міської ради від 18.12.2019 № 1902/19. Єдиний адресний реєстр міста Харкова містить інформацію лише про 1 об`єкт адресації по пров. Шевченківському, 50 без вказівки на літеру відповідної будівлі. Також, відповідно до даних аерокосмічної зйомки місцевості в районі пров. Шевченківського у м. Харкові (за даними Google Earth Pro) у період з 16.11.2000 по 07.04.2020 будь-які будівлі по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові відсутні. При цьому, станом на 08.10.2020 нежитлові будівлі вже наявні. Таким чином, слід дійти висновку, що нежитлові будівлі по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові з`явились у період з квітня по жовтень 2020 року. Оглядом земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018, проведеного в рамках кримінального провадження № 12025221130001484 від 01.10.2025, встановлено, що за координатами 50о00'47.7"N 36о18'04.0"E на ній розташована нежитлова будівля літ. "Г-1", яка являє собою складені один на одного будівельні фундаментні блоки, які між собою ніяк не скріплені та мають Г-образну форму. Вказана інформація в сукупності з наявними відомостями в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Публічній кадастровій карті, генеральному плані м. Харкова, Єдиному адресному реєстрі міста Харкова тощо, свідчить про факт фізичної відсутності перелічених 6 нежитлових будівель на момент укладення вищевказаних договорів купівлі-продажу та подання документів, що дозволяли право на будівництво за декларативним принципом. Водночас встановлено, що ТОВ "Фірма "Арка" і ТОВ "Фірма "Креноль" припинили свою діяльність, про що до ЄДРПОУ внесені відповідні записи від 01.12.2016 та 03.07.2018. Перелічені договори купівлі-продажу, повідомлення про початок виконання будівельних робіт і декларація про готовність до експлуатації об`єкта складені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими документами, вони містять недостовірні відомості щодо наявності нежитлових будівель літ. "Б-1", "В-1", "Г-1",, "Е-1" і "Ж-1". Реальною метою їх складання було отримання юридичними особами прав на земельні ділянки, на яких нібито розташовувались вказані будівлі, поза передбаченою чинним законодавством конкурсною процедурою. Отже, фіктивна власність на нежитлові будівлі надала можливість юридичним особам отримати земельні ділянки комунальної власності, розташовані по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові, не на конкурентних засадах, що суперечить інтересам держави й територіальної громади міста.
Вказані обставини, на думку прокурора, свідчать про порушення прав Харківської територіальної громади та охоронюваних законом її інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим прокурор звернувся до суду з цим позовом.
На переконання прокурора, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) майна, яке на ній встановлене, можливо лише після скасування записів про державну реєстрацію речових прав (права приватної власності) на це майно.
Водночас, відповідні відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно створюють для Харківської міської ради перешкоди у реалізації нею прав власника спірної земельної ділянки, зокрема, відчуження або передачі у користування цієї земельної ділянки іншим особам, оскільки відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.
Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачем, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своєю земельною ділянкою.
Як зазначено прокурором в позовній заяві, для забезпечення територіальній громаді м. Харкова реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки, яка незаконно перебуває в користуванні ТОВ "Провентус" та на якій здійснено самочинне будівництво, необхідно усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації прав та знесення самовільно збудованого об`єкту нерухомого майна. 
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.
За приписами ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ст. 116 ЗК України).
Відповідно до ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Згідно п. 5 ст. 16 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. 9 ЗК України передбачено, що до повноважень Харківської міської ради в галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб та надання земельних ділянок в користування.
За приписами ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ЦК України).
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення в зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.
За змістом ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Зацікавлена особа в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається на підставі ч. 2 ст. 123 ЗК України з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується згідно ч. 4 ст. 123 ЗК України в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу. За змістом ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
При цьому, на підставі ч. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. 2 і 3 ст. 134 цього Кодексу.
За приписами ч. 1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Такими випадками згідно ч. 2 ст. 134 ЗК України є: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. У такому разі земельні ділянки державної чи комунальної власності (або права на них) не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).
В даному випадку суд звертається до Superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею) - принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 3 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 54).
Згідно з вказаним принципом, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 54).
З системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що особа, яка придбала нерухоме майно, відповідно до ч. 2 ст. 134 ЗК України має право на придбання на позаконкурентних засадах (без проведення земельних торгів) прав саме на земельну ділянку (її частину), право на яку мав попередній власник нерухомості і яке перейшло до цього нового власника нерухомості в силу ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України в редакціях, які діяли на час придбання нерухомого майна, саме з метою, пов`язаною із розташуванням відповідної нерухомості.
Відповідна правова позиція щодо системного тлумачення норми ч. 2 ст. 134 ЗК України в комплексі з положеннями ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України викладена в постановах Верховного Суду, зокрема від 14.02.2018 у справі № 592/6097/15-ц; від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г; від 22.03.2018 у справі № 910/13129/7; від 14.03.2019 у справі № 915/182/17; від 06.11.2019 у справі № 910/23595/17.
Крім цього, ч. 2 ст. 134 ЗК України прямо пов`язує надання земельної ділянки на позаконкурентних засадах саме з розташуванням на цій ділянці певної будівлі чи споруди.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.03.2019 у справі № 915/182/17.
Тобто, на час відчуження об`єкту нерухомості за відповідним правочином до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення), яке розташоване на спірній земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
З матеріалів справи вбачається, що державна реєстрація спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 відбулася 03.08.2020, тобто після придбання ТОВ "Провентус" нежитлової будівлі літ. "Г-1", загальною площею 56,0 кв.м, що розташована за адресою: м. Харків, провулок Шевченківський, буд.50, на підставі договору № 79 від 14.01.2020. Зокрема, відповідно до умов п. 5 вказаного договору купівлі-продажу продавець свідчить, що земельна ділянка, кадастровий № 6310136600:08:004:0015, загальна площа 5,2678 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, на якій розташована вищезазначені нежитлова будівля (за наслідками поділу якої була сформована спірна земельна ділянка), не є власністю продавця (ТОВ "Архелай"), рішення про її приватизацію відповідним уповноваженим органом не приймалося, що стверджується витягом з Державного земельного кадастру НВ-0004357462020, виданим 03 січня 2020 року Центром надання адміністративних послуг м. Харкова. 
Таким чином, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018, яка розташована по пров. Шевченківський, 50 в м. Харкові, площею 0, 7345 га, станом на час переходу права власності на зазначене вище нерухоме майно до відповідача не була сформована та не існувала як об`єкт цивільних прав. Крім того, станом на момент переходу до відповідача права власності на нежитлову будівлю літ. "Г-1" загальною площею 56 кв.м, по пров. Шевченківському, 50 в м. Харкові, попереднім власником не було оформлено право користування земельної ділянки, на якій вона розміщена. 
У разі, якщо попереднім власником нерухомого майна не було оформлено права користування земельною ділянкою, положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України не можуть застосовуватись до даних правовідносин, адже земельна ділянка, яка відводиться за рахунок земель, не наданих у власність чи користування, не відноситься до земель, які згідно ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають передачі в оренду на конкурентних засадах, відповідно вона може передаватись в оренду не інакше, як із земельного аукціону.
Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19 та від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19.
З огляду на зазначене, ТОВ "Провентус" не набуло автоматичного права користування спірною земельною ділянкою в межах кадастрового номеру 6310136600:08:004:0018 та на позаконкурентних засадах мало право отримати земельну ділянку в користування саме з метою, пов`язаною із розташуванням відповідного належного йому на праві власності об`єкту нерухомого майна та в межах, які необхідні для обслуговування такого майна.
Разом з тим, формування, в тому числі визначення площі, а також реєстрація в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 здійснювалось на підставі заяви ТОВ "Провентус" в порядку відведення земельної ділянки саме за проектом землеустрою, розробленому на підставі рішення Харківської міської ради від 22.04.2020 № 2089/20 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів", за яким її відведення передбачено не для мети, що пов`язана з розміщенням на ній об`єкту нерухомого майна, який належить ТОВ "Провентус", а для будівництва нового об`єкта нерухомого майна житлового комплексу по провулку Шевченківському, 50 з одночасним знесенням будівлі літ. "Г-1".
Матеріали справи не містять доказів звернення ТОВ "Провентус" до Харківської міської ради із заявою про надання земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, з метою експлуатації такого об`єкту. Сторонами також не надано доказів того, що зазначена земельна ділянка надавалась міською радою ТОВ "Провентус" для експлуатації об`єкту нерухомого майна, який належить останньому на праві власності.
За таких обставин, матеріалами справи підтверджується, що земельна ділянка (кадастровий номер 6310136600:08:004:0018) площею 0, 7345 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови надана ТОВ "Провентус" в оренду саме для будівництва житлового комплексу, право на яке мало бути отримано на підставі проведення земельних торгів.
Виходячи із системного аналізу положень ч. 2 ст. 124 та абз. 2 ч. 2 ст. 134 ЗК України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації виключно існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання. Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів.
Така правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19, від 04.10.2023 у справі № 916/2319/22.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Харківською міською радою, внаслідок прийняття рішення від 19.08.2024 за № 635/24 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок", за наслідками якого ТОВ "Провентус" надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер 6310136600:08:004:0017) площею 0, 7345 га із земель територіальної громади м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва житлового комплексу по пров. Шевченківському, 50, було порушено вимоги чинного законодавства, а саме ст. 124 ЗК України, ч. 1 ст. 134 ЗК України, які передбачають передачу в оренду земель комунальної власності, на підставі проведених земельних торгів, які Харківською міською радою проведені не були.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Ст. 203 ЦК України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У даному випадку договір оренди від 27.11.2024 земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові, площею 0, 7345 га, укладений між Харківською міською радою та ТОВ "Провентус" з порушенням вищевказаних вимог чинного законодавства, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.
Ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в п. 64, 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).
Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення спірної земельної ділянки власникові - територіальній громаді в особі Харківської міської ради.
Щодо вимоги прокурора про знесення нежитлової будівлі літ. «Г-1», площею 56 кв.м, розташованої за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50, суд виходить з наступного.
Правовою підставою позову, серед іншого, визначено ст. 376, 391 ЦК України.
Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Відповідно до ч. 2 та п. "б" ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно зі ст. 212 ЦК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21).
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України).
Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно зі ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому повноваження щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (ч. 1 ст. 375 ЦК України).
Ст. 375 ЦК України визначає право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Ст. 331 ЦК України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї статті право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. 
Такі правовідносини врегульовані ст. 376 ЦК України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку. 
Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до ст. 211 ЗК України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування. 
Відсутність у особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку. 
Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва. 
У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватися земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї. 
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою. 
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливості вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам. 
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються ч. 4-6 ст. 376 ЦК України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право. 
Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що ст. 376 ЦК України розташована в главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний із питаннями права власності на земельну ділянку.
Зокрема, Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 виснувала, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. 
З огляду на викладене самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
У постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Подібні висновки також викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21.
Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 
Самочинне будівництво, як майно, має визначений правилами ст. 376 ЦК України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом. За умови дотримання чіткого алгоритму дій, передбаченого у ст. 376 ЦК України, претендувати на отримання самочинно збудованого майна у власність може як особа, яка його побудувала, так і власник земельної ділянки, на якій воно споруджено. 
Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
Отже, суд зазначає, що самочинне будівництво на земельній ділянці за умови відсутності речового права на неї, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
При цьому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча би однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21.
Способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені ст. 376 ЦК України.
Ч. 3 - 5 ст. 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке. 
Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Визнання права власності в порядку ч. 3 або 5 ст. 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (ч. 5 ст. 376 ЦК України).
При цьому формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Враховуючи предмет та підстави позову слід зазначити, що у даній справі належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.03.2021 у справі № 915/161/20, про те, що факт державної реєстрації права власності, проведеної, зокрема, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, не змінює правовий режим збудованих приміщень, як збудованих самочинно, позаяк спірні об`єкти збудовані на земельній ділянці, яку не було відведено для цієї мети.
Матеріали справи не містять доказів, зокрема, що будівництво вказаної нежитлової будівлі відбулось на земельній ділянці, що була відведена для такого будівництва, наявність дозволу власника земельної ділянки та/або будь-яких дозволів відповідного органу контролю на виконання будівельних робіт.
Враховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (ч. 2 ст. 152 ЗК України).
Під час розгляду даного спору відповідачем не спростовані такі обставини.
З цього приводу суд зазначає, що змагальність сторін є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 13 ГПК України).
Отже, сторони судового процесу, зокрема в даному випадку відповідач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом. 
Проте жодних доказів на спростування доводів прокурора щодо віднесення спірного об`єкта до самочинного будівництва відповідачем не надано.
За таких обставин суд дійшов висновку, що документи, подані для державної реєстрації права власності, не підтверджують належним чином виникнення права власності на спірні об`єкти, у зв`язку з чим така державна реєстрація була здійснена без достатніх правових підстав, а отже подальші правочини щодо відчуження спірного майна не породжують правомірних правових наслідків у вигляді набуття права власності. 
Водночас сам по собі факт державної реєстрації права власності за відповідачем на підставі чинного договору купівлі-продажу не спростовує доводів прокурора щодо самочинного характеру будівництва, з огляду на наведені висновки та встановлені обставини.
Оскільки відбулося спорудження самочинного будівництва за відсутності земельної ділянки, відведеної для цієї мети, у відповідача не було законних підстав вважати, що реєстрація права власності на об`єкт самочинного будівництва здатна його легітимізувати, як не було і жодних підстав вважати, що знаходження такого будівництва на комунальній землі зобов`язує орган місцевого самоврядування надати її в користування особі, що таке будівництво здійснила.
При цьому, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не є власником чи користувачем земельної ділянки, отже, вона (будівля) є самочинно збудованим об`єктом, а тому у ТОВ "Архелай" (попередній власник) не виникло та не могло виникнути права власності на неї та останнє не мало права її відчужити на користь ТОВ "Провентус". 
Здійснення державної реєстрації права власності на зазначену нежитлову будівлю не означає припинення правового режиму цього майна, як самочинного будівництва, а тому не можна вважати, що держава офіційно визнала та підтвердила факт виникнення у ТОВ "Архелай", а в подальшому у ТОВ "Провентус" права власності на нежитлову будівлю літ. "Г-1" як нерухоме майно. 
За наведених умов належним способом захисту порушеного права є, зокрема, застосування наслідків самочинного будівництва, передбачених ст. 376 ЦК України, у тому числі знесення такого об`єкта.
При цьому, якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення п. 5 ч. 1 ст. 14 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
Звідси коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Враховуючи наведені норми матеріального права, а також висновки Великої Палати Верховного Суду щодо них, суд висновує, що належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади у спірних правовідносинах є вимога позову про знесення самочинної забудови і задоволення цієї вимоги саме по собі остаточно вирішує юридичну долю спірного самочинного будівництва у встановленому законом порядку. 
Отже, задоволення позовних вимог у цій справі в частині усунення перешкод територіальній громаді в особі міської ради у користуванні та розпорядженні відповідною земельною ділянкою, шляхом зобов`язання товариства повернути цю земельну ділянку з приведенням її у придатний до використання стан, знесенням самочинної забудови, суд визнає правомірним та обґрунтованим.
При цьому суд зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 зауважила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки, суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).
На необхідності дослідження добросовісності набуття спірного майна як підстави для позбавлення особи права власності наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, пропорційності втручання у мирне володіння - у постановах Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 910/5702/17 та від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18, а на оцінці добросовісності дій особи - у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц та від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, добросовісність набувача майна підлягає оцінці через призму його можливості та обов`язку з`ясувати, чи були наявні правові підстави для набуття попереднім власником права власності на майно та чи здійснено його набуття відповідно до закону. При цьому суд оцінює, чи мав набувач об`єктивну можливість і чи був він зобов`язаний здійснити таку перевірку перед укладенням правочину. Відсутність такої перевірки, особливо якщо особа мала всі необхідні засоби та обставини для її здійснення, виключає добросовісність набуття майна та не може породжувати законні очікування щодо збереження такого майнового статусу. Цей підхід корелюється з принципом правової визначеності, який гарантує, що особа не може розраховувати на захист права власності, якщо її набуття не відповідає фундаментальним вимогам законності.
Суд враховує, що ТОВ "Провентус" мало можливість і повинно було дослідити правові підстави набуття попереднім власником права власності на спірну нежитлову будівлю, перевірити законність відведення комунальної земельної ділянки, а також наявність необхідної дозвільної документації. 
Відповідно до ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує. Це положення відображає соціальну функцію власності, підкреслюючи, що право власності передбачає не лише можливість володіння, користування та розпорядження майном, але й відповідальність власника перед суспільством.
У контексті зазначеного, особа, яка набуває право на майно, повинна дотримуватись розумних стандартів обачності, оскільки сама по собі державна реєстрація права власності є спростовною презумпцією, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд.
Отже, відповідач не може бути визнаний добросовісним набувачем, оскільки він міг і повинен був бути обізнаним про неможливість набуття права власності на спірну нежитлову будівлю за відсутності у попереднього власника правовстановлюючих документів як на земельну ділянку під майно, так і дозвільних документів на його будівництво.
Оцінюючи питання пропорційності втручання, слід враховувати, що воно повинно бути обґрунтованим, необхідним у демократичному суспільстві та не покладати на особу надмірного індивідуального тягаря.
Врахувавши обставини справи, у контексті практики ЄСПЛ, відсутність належної обачності з боку набувача, виключає виникнення у нього обґрунтованих очікувань щодо збереження такого майнового статусу. Отже, втручання у право власності Товариства у цій справі не порушує принципу пропорційності, оскільки воно не створює для нього надмірного тягаря, а слугує забезпеченню законних прав власника земельної ділянки.
Враховуючи зазначене, вимога про знесення самочинно збудованої споруди є правомірною, оскільки вона ґрунтується на нормах національного законодавства, переслідує легітимну мету захисту прав власника земельної ділянки та є необхідною у демократичному суспільстві. Такий підхід відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки забезпечує справедливий баланс між інтересами суспільства та правами особи, яка зазнає втручання.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Провентус" повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові, площею 0, 7345 га Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради з одночасним приведенням її у придатний для використання стан, у тому числі шляхом знесення нежитлової будівлі літ. "Г-1", площею 56 кв.м, розташованої за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50.
Щодо позовних вимог про припинення володіння ТОВ "Провентус" спірним нерухомим майном, суд зазначає таке.
За змістом ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Ст. 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, зазначила, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, то задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або позовних вимог про скасування державної реєстрації прав, або вимог про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Подібні висновки також викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
Крім того, відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, в категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.
Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора чи скасування державної реєстрації прав, про припинення права власності тощо визнаються неналежними і такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 виснувала, що належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України. Цей спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Харківської міської ради про припинення володіння ТОВ "Провентус" спірним нерухомим майном є неналежним способом захисту прав позивача.
Висновки суду про те, що позовні вимоги про припинення володіння відповідачем спірним нерухомим майном є неналежним способом захисту права позивача, узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, які судом враховуються під час розгляду даного спору.
Вищенаведене є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про припинення володіння спірним нерухомим майном.
Отже, обрання неналежного та неефективного способу захисту є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, також щодо вимог прокурора про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також щодо скасування права оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 57913118). 
Дослідивши заяву відповідача про застосування до вимог прокурора строку позовної давності, оскільки, як вказує відповідач, з часу коли прокурор дізнався про спірні нежитлові будівлі минуло вже більше 7 років, суд виходить з наступного.
Так, прокурор звернувся до суду з негаторним позовом з огляду на характер спірних правовідносин. Прокурор у позові доводить, що на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018, розташованої за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50, що належить до комунальної власності, здійснено самочинне будівництво нежитлової будівлі літ. «Г-1», площею 56 кв.м, яке порушує права власника земельної ділянки. 
Законом встановлено, що власник земельної ділянки, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України ). 
Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Відповідно до ч. 2 ст. 212 ЗК України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. 
Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). 
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21. 
Отже, негаторний позов прокурора в даному випадку є ефективним способом захисту прав, і позовна давність до спірних правовідносин не застосовується. 
На підставі викладеного, у задоволенні заяви представника ТОВ «Провентус» про застосування строку позовної давності слід відмовити.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).
За змістом ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, за рахунок відповідача на користь прокуратури підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 4 844, 80 грн. Решта сплаченого судового збору відшкодуванню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 50, 53, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 256 ГПК України, суд  

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.
Визнати недійсним договір від 27.11.2024 оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові, площею 0, 7345 га, укладений між Харківською міською радою (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003; код ЄДРПОУ 04059243) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Провентус» (вул. Чичибабіна, 7, м. Харків, 61058; код ЄДРПОУ 35589081).
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Провентус» (вул. Чичибабіна, 7, м. Харків, 61058; код ЄДРПОУ 35589081) повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:08:004:0018 по пров. Шевченківському, 50 у м. Харкові, площею 0, 7345 га - Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003; код ЄДРПОУ 04059243) з одночасним приведенням її у придатний для використання стан, у тому числі шляхом знесення нежитлової будівлі літ. «Г-1», площею 56 кв.м, розташованої за адресою: м. Харків, пров. Шевченківський, 50. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Провентус» (вул. Чичибабіна, 7, м. Харків, 61058; код ЄДРПОУ 35589081) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4; код ЄДРПОУ 02910108) 4 844, 80 грн судового збору.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Прокурор - Харківська обласна прокуратура (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, код ЄДРПОУ 02910108).
Позивач - Харківська міська рада (61003, м. Харків, м. Конституції, 7, код ЄДРПОУ 04059243).
Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Провентус» (вул. Чичибабіна, 7, м. Харків, 61058; код ЄДРПОУ 35589081).
Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Європартнер компані" (61058, м. Харків, вул. Чичибабіна, 7, код ЄДРПОУ 40368286).
Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ра"Зум" (61058, м. Харків, вул. Чичибабіна, 9).

Повне рішення складено 25.05.2026. 

Суддя		Р.М. Аюпова	

справа № 922/4019/25