Справа № 357/13930/24 
Провадження № 2/635/1524/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.
секретаря судового засідання Козлюк Е.І., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними письмовими матеріалами цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

I. ПРОЦЕДУРА.

ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 103255684 від 04.05.2021.

Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 16980 грн., судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Позов обґрунтований тим, що 04.05.2021 відповідач нібито в особистому кабінеті на веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» подала заявку на отримання кредиту № 103255684, кредитний договір уклала в електронній формі шляхом використання одноразового ідентифікатора, отримала кредитні кошти, але належним чином їх не повернула. Позивач також зазначає, що право вимоги до відповідача перейшло до нього на підставі договору факторингу.

Суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними письмовими матеріалами.

Відповідач відзиву на позов не подала та будь-яких письмових пояснень суду не надала.

Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки спір стосується документально підтверджуваних обставин і може бути вирішений на підставі письмових доказів, поданих учасниками справи. Заслуховування усних пояснень не є необхідним, оскільки у справі не порушуються питання, що потребують безпосередньої оцінки достовірності показань чи поведінки сторін. Такий порядок розгляду відповідає положенням ЦПК України та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на усне слухання не є абсолютним, а письмове провадження є допустимим, якщо сторони мали реальну можливість подати свої доводи і докази, а справа може бути належно вирішена за матеріалами справи (рішення у справі Jussila v. Finland). 

Суд зазначає, що спрощене позовне провадження не змінює предмета доказування, не знижує стандарту належності, допустимості, достовірності та достатності доказів і не звільняє позивача від обов`язку довести кожну обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог.

Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

II. ФАКТИ.

Позивачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС».

Відповідачем є ОСОБА_1 .

Третьою особою зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН».

З матеріалів справи вбачається, що позивач посилається на кредитний договір № 103255684 від 04.05.2021, первісним кредитодавцем за яким було ТОВ «МІЛОАН».

У матеріалах справи міститься паспорт споживчого кредиту до договору про споживчий кредит № 103255684, у якому зазначено суму кредиту 6000 грн., строк кредитування 30 днів, мету отримання кредиту — задоволення потреб позичальника, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У паспорті споживчого кредиту зазначено, що кредит надається шляхом переказу на картковий рахунок споживача, забезпечення не вимагається.

У паспорті споживчого кредиту зазначено процентну ставку 1,00 відсоток за кожен день користування кредитом у межах строку кредитування, стандартну ставку 5,00 відсотків за кожен день користування кредитом, орієнтовну реальну річну процентну ставку 2230,00 відсотків річних, загальні витрати за кредитом 1800 грн. та орієнтовну загальну вартість кредиту 7800 грн.

У графіку платежів зазначено один платіж до 03.06.2021: кредит — 6000 грн., комісія — 0 грн., проценти — 1800 грн., разом — 7800 грн.

У матеріалах справи міститься платіжне доручення № 27333969 від 04.05.2021, у якому зазначено платника ТОВ «МІЛОАН», отримувача Пугачову Олену Анатоліївну, суму 6000 грн. та призначення платежу — кошти згідно з договором 103255684.

У матеріалах справи міститься відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитом, сформована 13.09.2024, у якій зазначено загальний розмір заборгованості 16980 грн., з яких: тіло кредиту — 5646 грн., проценти — 11334 грн., комісія — 0 грн., пеня — 0 грн.

У матеріалах справи містяться документи щодо переходу права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».

У матеріалах справи містяться документи щодо надання правничої допомоги позивачу та документи щодо направлення відповідачу досудової вимоги.

Документи позивача:

позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором;

копія заявки на отримання кредиту № 103255684;

копія договору про споживчий кредит № 103255684 від 04.05.2021;

копія паспорта споживчого кредиту до договору № 103255684;

копія платіжного доручення № 27333969 від 04.05.2021 на суму 6000 грн.;

копія відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитом, сформованої 13.09.2024;

копії документів щодо переходу права вимоги;

копії документів щодо правничої допомоги позивачу;

копія досудової вимоги;

докази сплати судового збору;

докази направлення матеріалів іншим учасникам справи.

Документи відповідача:

відповідач не подала відзиву, письмових пояснень, заяв, клопотань або доказів.

Інші матеріали:

матеріали щодо відкриття провадження та розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін;

матеріали направлення процесуальних документів учасникам справи.

Суд окремо зазначає, що подання матеріалів через електронну систему суду є способом їх подання до суду. Такий спосіб подання сам по собі не доводить, що подані копії є первинними електронними доказами укладення договору, передання його примірника, прийняття умов, руху коштів або переходу права вимоги.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

Закон України «Про споживче кредитування» у ст. 2, 8, 9, 10, 11 встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану інформацію про кредит, його повну вартість, строки, платежі, порядок повернення, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору, змін до договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору, змін до договору та додатків був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту та вимагає дотримання встановленої законом процедури, якщо кредитодавець обґрунтовує вимоги достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо неустойки та інших платежів у разі прострочення. У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець або його правонаступник зобов`язаний надати прозорий, поелементний і перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без накладання кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення передання споживачу примірника договору і додатків.

Закон України «Про захист прав споживачів» у ст. 19 забороняє нечесну підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує підхід Суду Європейського Союзу щодо необхідності забезпечення дієвого захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та прийняття пропозиції, передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі, а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису, у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором, або інших передбачених законом засобів.

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами, встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного, а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму.

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду: ідентифікація особи, факт прийняття умов визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання та одержання примірника договору і додатків є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому. Паперові роздруківки або зображення без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

Суд зазначає, що перевірка дотримання кредитодавцем вимог спеціальних законів у сфері споживчого кредитування та захисту прав споживачів не є виходом за межі позовних вимог. Це обов`язок суду застосувати імперативні норми матеріального права з власної ініціативи, оскільки інакше права споживача як слабшої сторони стали б декларативними, а професійний кредитодавець отримував би процесуальну перевагу лише через пасивність споживача.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення.

За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом. Учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Положення Національного банку України № 199 має значення для оцінки доказування у частині того, що небанківський кредитодавець як професійний учасник ринку фінансових послуг повинен мати організаційну можливість зберігати та відтворювати документи, які стали підставою для формування його облікових даних, у тому числі щодо електронних договорів, операцій та супроводу кредиту.
Суд бере до уваги, що професійний кредитодавець має організаційну та технічну можливість зберігати дані про укладення, виконання та супровід кредитного договору, зокрема з урахуванням нормативних вимог Національного банку України щодо внутрішніх процедур, обліку, збереження та відтворення інформації.

За ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням; суд не збирає докази замість сторін, крім випадків, прямо встановлених законом.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.

Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.

Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.

Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак, незалежно від форми ведення, вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.

Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 

Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.дки.

Характер правовідносин та тип кредиту.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як споживче кредитування.

Такий висновок ґрунтується на тому, що матеріали містять паспорт споживчого кредиту, договір про споживчий кредит, дані про первісного кредитодавця як фінансову установу, суму кредиту 6000 грн., строк 30 днів, проценти, графік платежу та мету отримання кредиту, яка не пов`язана з підприємницькою чи незалежною професійною діяльністю відповідача.

За змістом наданих матеріалів кредит має ознаки разового споживчого кредиту, а не кредитної лінії. Підстав вважати його кредитною лінією суд не встановив.

Строк кредитування, прямо зазначений у паспорті та договорі, становить 30 днів.

Сума кредиту, прямо зазначена у матеріалах, становить 6000 грн.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка, зазначена у паспорті, становить 2230,00 відсотків річних.

Орієнтовна загальна вартість кредиту, зазначена у паспорті, становить 7800 грн.

Позивач заявив до стягнення 16980 грн., тобто суму, яка істотно перевищує як суму фактично виданого кредиту, так і орієнтовну загальну вартість кредиту, зазначену у паспорті. Тому суд перевіряє не лише факт перерахування коштів, а й правову та доказову підставу кожного нарахування.

Переддоговірне інформування.

Позивач подав копію паспорта споживчого кредиту.

У паспорті зазначені сума кредиту, строк кредитування, проценти, орієнтовна реальна річна процентна ставка, загальні витрати, загальна вартість кредиту та графік платежу.

Разом з тим позивач не подав первинних даних, які дозволяють перевірити, що саме цей паспорт, саме у цій редакції, саме до моменту приєднання, був показаний відповідачу та переданий їй у спосіб, що дозволяє ідентифікувати отримувача.

У матеріалах немає службових записів про час показу паспорта, спосіб передання, технічні параметри сесії, підтвердження доставки документа відповідачу, а також контрольного цифрового відбитка даних саме тієї редакції, яку нібито отримала відповідач.

Тому суд вважає доведеним лише факт наявності у матеріалах копії паспорта споживчого кредиту, але не вважає доведеним належне переддоговірне інформування відповідача саме до моменту приєднання.

Оцінка кредитоспроможності.

У матеріалах немає доказів того, що первісний кредитодавець до укладення договору провів оцінку кредитоспроможності відповідача.

Суд не встановив наявності анкети з відомостями про доходи та витрати, матеріалів перевірки платоспроможності, внутрішнього висновку кредитодавця, даних перевірки ризику неповернення або іншого документа, який дозволяє перевірити виконання ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування».

Цю ланку доказування суд вважає недоведеною.

Індивідуальна пропозиція та істотні умови.

У матеріалах є копія договору про споживчий кредит № 103255684 від 04.05.2021 та паспорт споживчого кредиту.

Ці документи містять індивідуальні числові умови: суму 6000 грн., строк 30 днів, проценти, графік платежу та загальну вартість 7800 грн.

Водночас суд не встановив належних доказів того, що саме ці документи у саме цій редакції були доведені до відповідача до моменту приєднання.

Подані копії не містять перевірюваного електронного сліду, який дозволяє пов`язати конкретну редакцію умов із конкретною дією відповідача.

Тому наявність у матеріалах копій договору і паспорта сама по собі не доводить належну індивідуальну пропозицію у повному значенні цього етапу доказування.

Належне прийняття умов.

Позивач посилається на укладення договору в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора.

Суд встановив, що матеріали містять копії або зображення документів, у яких зазначено про підписання одноразовим ідентифікатором.

Однак позивач не подав первинних даних про створення, надсилання, доставку та введення одноразового ідентифікатора; не подав службових записів про подію прийняття умов; не подав даних про номер телефону або інший засіб зв`язку, на який направлявся код; не подав даних про технічні параметри сесії, час натискання відповідної кнопки, прив`язку коду до конкретного тексту договору та паспорта.

Тому суд вважає недоведеним належне прийняття відповідачем саме тих умов, на підставі яких позивач просить стягнути 16980 грн.

Хронологія та контроль редакцій.

Дата, з якою позивач пов`язує приєднання відповідача до договору, — 04.05.2021.

Позивач не подав належного підтвердження редакції правил, договору, паспорта та тарифів, які були чинними і показаними відповідачу саме на момент приєднання 04.05.2021.

Наявність загального посилання на правила, розміщені на веб-сайті кредитодавця, не доводить зміст конкретної редакції, яку побачила відповідач.

Якщо кредитодавець обрав дистанційну модель укладення договору, саме він повинен зберігати та подавати суду докази того, яка редакція документів була показана споживачу до приєднання.

Ризик невизначеності редакцій несе професійний кредитодавець, а не споживач.

Контроль електронної моделі доказування.

Позивач посилається на дистанційну модель укладення договору.

Суд виходить із того, що подання копій документів через електронну систему суду не робить такі копії первинними електронними доказами події укладення договору.

У матеріалах немає первинних електронних даних, які дозволяють перевірити: коли саме відповідач створила заявку; який текст договору і паспорта їй показали; чи отримала вона примірник договору і додатків; коли, куди і як був надісланий одноразовий ідентифікатор; хто його ввів; до якого саме документа цей код був прив`язаний; чи збереглася незмінність відповідної редакції договору.

За таких умов паперові копії або зображення документів не можуть замінити перевірюваний електронний слід.

Фактична видача кредиту.

Суд встановив, що матеріали містять платіжне доручення № 27333969 від 04.05.2021 на суму 6000 грн., у якому зазначено ТОВ «МІЛОАН» як платника, ОСОБА_1 як отримувача, а також призначення платежу — кошти згідно з договором 103255684.

Цей документ підтверджує факт перерахування кредитодавцем 6000 грн. на користь відповідача у зв`язку з договором № 103255684.

Разом з тим позивач просить стягнути не 6000 грн., а 16980 грн., з яких 11334 грн. становлять проценти. Тому доведеність фактичного переказу 6000 грн. не означає автоматичної доведеності всіх заявлених прибуткових нарахувань.

Погашення та залишок тіла кредиту.

У відомості про щоденні нарахування та погашення зазначено залишок тіла кредиту 5646 грн.

Позивач не подав самостійної банківської виписки або первинного документа щодо кожного погашення, який дозволяє перевірити, чому після видачі 6000 грн. залишок тіла кредиту становить саме 5646 грн.

Водночас зазначення позивачем меншого залишку тіла кредиту порівняно з виданою сумою не погіршує становище відповідача.

У межах заявленої вимоги суд не має підстав виходити за суму тіла кредиту, яку сам позивач визначив як непогашену.

Тому суд вважає доведеним факт видачі 6000 грн. і можливість оцінки до стягнення не більше 5646 грн. як залишку тіла кредиту за умови належного підтвердження переходу права вимоги.

Післяукладене інформування.

У матеріалах немає належних доказів післяукладеного інформування відповідача про стан заборгованості, зміну розміру боргу, перебіг прострочення, щоденні нарахування та наслідки неповернення кредиту.

Позивач не подав доказів направлення відповідачу повідомлень із можливістю перевірити адресата, дату, зміст і доставку.

Виконання ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» суд вважає недоведеним.

Прострочення та достроковість.

З матеріалів вбачається, що строк повернення кредиту за графіком визначався до 03.06.2021.

Оскільки заявлений кредит був строковим, суд може оцінювати настання строку повернення основної суми за графіком. Окреме питання дострокового повернення за ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у цій справі не є вирішальним для тіла кредиту.

Разом з тим для додаткових нарахувань після первісного строку кредитування позивач мав довести належне інформування, підстави продовження строку, погодження таких умов та прозорий механізм нарахування. Таких доказів у належному обсязі суд не встановив.

Розрахунок заборгованості.

Позивач подав відомість про щоденні нарахування та погашення, сформовану 13.09.2024.

Ця відомість містить підсумкову суму 16980 грн., з яких 5646 грн. — тіло кредиту, 11334 грн. — проценти.

Суд встановив, що відомість є внутрішнім документом кредитодавця, складеним через значний час після виникнення спірних правовідносин.

Відомість не містить первинних електронних або банківських даних, які дозволяють суду незалежно перевірити кожне нарахування, кожен день, кожну ставку, кожне погашення, а також правову підставу застосування ставки 5,00 відсотків за кожен день користування кредитом після закінчення первісного строку.

Суд не може замінити належний поелементний розрахунок довірою до підсумкової таблиці кредитодавця.

Проценти у розмірі 11334 грн. суд вважає недоведеними у частині належної правової та доказової підстави для їх стягнення.

Правонаступництво.

Позивач заявляє, що набув право вимоги за договором факторингу.

Суд оцінює правонаступництво окремо від оцінки основного боргу, оскільки навіть належний перехід права вимоги не доводить автоматично ні належне укладення первісного договору, ні належне інформування споживача, ні правильність нарахувань.

Суд встановив, що позивач подав документи щодо переходу права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».

Наданий ланцюг правонаступництва має доказове значення лише в межах того права, яке могло існувати у первісного кредитодавця. Правонаступник не може набути більше прав, ніж мав первісний кредитодавець, і не звільняється від обов`язку довести первісні підстави виникнення та розмір боргу.

Тому документи щодо переходу права вимоги не усувають недоліків доказування щодо переддоговірного інформування, прийняття умов, редакцій документів, післяукладеного інформування та процентних нарахувань.

Межа усвідомленої згоди.

Суд виходить із того, що у споживчому кредитуванні межа стягнення визначається не максимальною сумою, яку кредитодавець пізніше вивів у розрахунку, а тим економічним ризиком, який був зроблений видимим для споживача до приєднання.

Ризик стає видимим не тоді, коли його описали, а тоді, коли його неможливо не побачити.

У цій справі матеріали містять дані про суму кредиту 6000 грн., строк 30 днів і загальний платіж 7800 грн. до 03.06.2021.

Однак позивач не довів, що відповідач до приєднання усвідомлено погодила саме той ризик, який призвів до боргу 16980 грн., зокрема до процентів 11334 грн.

Тому межу усвідомленої згоди суд не може ототожнити із заявленою сумою позову.

Доводи позивача та їх оцінка.

Позивач посилається на те, що відповідач подала заявку на отримання кредиту № 103255684.

Суд оцінює цей довід критично, оскільки подання копії заявки без первинних технічних даних не доводить належного електронного волевиявлення відповідача щодо всіх істотних умов.

Позивач посилається на укладення договору в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора.

Суд відхиляє цей довід у частині доведення прибуткових нарахувань, оскільки матеріали не містять службових записів про створення, надсилання, доставку та введення одноразового ідентифікатора, а також не містять прив`язки такого ідентифікатора до конкретної редакції договору, паспорта та правил.

Позивач посилається на паспорт споживчого кредиту.

Суд бере до уваги його зміст, але зазначає, що сам факт наявності копії паспорта у матеріалах не доводить його передання відповідачу до приєднання у спосіб, передбачений законом.

Позивач посилається на платіжне доручення від 04.05.2021 на суму 6000 грн.

Суд приймає цей доказ як підтвердження фактичної видачі коштів у межах договору № 103255684.

Позивач посилається на відомість про щоденні нарахування та погашення.

Суд не приймає цю відомість як достатній доказ процентів 11334 грн., оскільки вона не дозволяє перевірити правову підставу кожного нарахування, застосовану ставку, періоди, фактичні погашення та зв`язок кожного нарахування з усвідомлено погодженими умовами.

Позивач посилається на перехід права вимоги.

Суд зазначає, що правонаступник не може перебувати у кращому становищі, ніж первісний кредитодавець, і не звільняється від обов`язку довести первісні підстави виникнення та розмір боргу.

Доводи відповідача та їх оцінка. Відповідач відзиву, письмових пояснень, заяв або доказів не подала.

Процесуальна пасивність відповідача не звільняє позивача від обов`язку доведення позову.

Суд не може задовольнити позов лише через те, що відповідач не подала заперечень. У справах про споживче кредитування суд з власної ініціативи перевіряє дотримання імперативних норм, оскільки йдеться про захист слабшої сторони та публічний інтерес у прозорості ринку фінансових послуг.

Підсумок оцінки доказів.

Суд вважає доведеним факт перерахування ТОВ «МІЛОАН» відповідачу 6000 грн. за договором № 103255684 від 04.05.2021.

Суд вважає доведеним лише можливість оцінки до стягнення залишку тіла кредиту у розмірі 5646 грн., оскільки саме таку суму тіла кредиту визначив позивач у власному розрахунку.

Суд не вважає доведеними проценти у розмірі 11334 грн., оскільки позивач не довів належне переддоговірне інформування, належне прийняття відповідачем конкретної редакції умов, фіксацію редакцій, післяукладене інформування та правову підставу щоденного нарахування процентів у заявленому розмірі.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Ці самі підходи та вимоги до доведеності поширюються і на наступних кредиторів, які набули право вимоги за цесією або факторингом, оскільки разом із правом вимоги вони приймають на себе обов`язок підтвердити його обсяг і підстави та несуть ризик відсутності або неповноти документів і первинних даних щодо дотримання правил споживчого кредитування.

Системний масив імперативних норм законодавства про споживче кредитування та захист прав споживачів встановлює, що обов`язок споживача виконувати грошове зобов`язання у частині прибуткових нарахувань виникає лише за умови належного виконання кредитодавцем своїх первинних обов`язків щодо інформування, погодження істотних умов та належного документального підтвердження кредитних правовідносин; за відсутності такого первинного виконання стягнення процентів і комісій є недопустимим, що узгоджується з підходом європейських судів до забезпечення ефективного захисту споживача.

Суд встановив, що позивач не довів повний і безперервний ланцюг юридично значущих фактів споживчого кредитування — від належного доведення умов до фактичного надання коштів і перевірюваного розрахунку. Відсутність хоча б однієї із цих ланок виключає можливість визнання заявленої заборгованості доведеною, а у цій справі такий ланцюг не підтверджений у цілому.

Підстав для повного задоволення позову немає, оскільки позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами правову та фактичну підставу для стягнення процентів у розмірі 11334 грн.

Підстав для повної відмови у позові також немає, оскільки матеріали містять платіжне доручення, яке підтверджує фактичне перерахування відповідачу 6000 грн., а сам позивач визначив залишок тіла кредиту у розмірі 5646 грн.

Тому позов підлягає частковому задоволенню: з відповідача на користь позивача слід стягнути 5646 грн. за тілом кредиту, а в іншій частині позову слід відмовити.

Відмова у стягненні процентів та інших прибуткових нарахувань з підстав недоведеності не позбавляє позивача права звернутися з іншими вимогами, які ґрунтуються на інших належно доведених правовідносинах або на іншому предметі чи підставі, за умови дотримання вимог закону та без порушення принципу остаточності судового рішення.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Ціна позову становить 16980 грн. Суд задовольняє позов у розмірі 5646 грн., тобто частково.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп.

З відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позову у розмірі 805 грн. 45 коп.

Позивач заявив витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Витрати позивача на правничу допомогу можуть бути розподілені лише за наявності належних доказів їх фактичності, необхідності, розумності та зв`язку з розглядом цієї справи. За відсутності повного підтвердження таких умов суд не має підстав для їх автоматичного стягнення.

Окремо суд враховує, що відповідно до Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови здійснення ними діяльності із надання фінансових послуг, затвердженого постановою Правління НБУ № 199 від 29.12.2023 (та більш ранніми редакціями), професійний кредитор зобов`язаний мати належно організовану систему управління кредитним ризиком, у тому числі достатній штатний персонал, внутрішні політики та процедури, які забезпечують належний облік, класифікацію та моніторинг прострочених вимог, а також збереження та відтворюваність документів щодо кожної вимоги.

Передаючи права вимоги за договором факторингу, первісний кредитор передає фактору пакет документів та облікові відомості щодо кожної вимоги, зокрема щодо її статусу (у тому числі простроченої, сумнівної, безнадійної). Отже новий кредитор, як професійний учасник ринку, усвідомлено набуває портфель вимог підвищеного ризику, а ризик їх неповернення та витрати, пов`язані з обраною моделлю стягнення, є елементом його підприємницького рішення і, як правило, враховуються у ціні відступлення.

За таких умов саме по собі залучення новим кредитором сторонніх юристів є його правом та бізнес-рішенням, однак не породжує автоматичного права на переклад відповідних витрат на споживача. При цьому суд враховує, що у спрощеному позовному провадженні участь адвоката не є обов`язковою, а справа може бути належно вирішена на підставі письмових матеріалів без професійного представництва сторін. Для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивач повинен довести їх фактичність, необхідність і розумність, а також причинний зв`язок із розглядом цієї справи, з урахуванням характеру спору, обсягу виконаних робіт і того, що професійний кредитор за регуляторними вимогами має бути організаційно та кадрово спроможним забезпечити типові процеси стягнення і супроводу проблемної заборгованості.

Оскільки у цій справі не надано належних доказів необхідності залучення сторонніх юристів саме як об`єктивно потрібного способу захисту прав позивача (з огляду на типовість спору, стандартність процесуальних документів та відсутність підтвердження унікальної складності чи спеціальних обставин), а також не доведено розумності заявленої суми витрат у співвідношенні з предметом спору та фактичним обсягом робіт, суд доходить висновку, що вимога про відшкодування витрат на правничу допомогу є недоведеною.

Крім того, покладення на споживача витрат, які за своєю природою становлять системні витрати організації діяльності професійного кредитора та обраної ним моделі масового стягнення (зокрема у форматі фіксованих «пакетних» гонорарів без індивідуалізації обсягу робіт у конкретній справі), суперечило б засадам справедливості та добросовісності і не узгоджується з підходом до захисту слабшої сторони у споживчих правовідносинах. Тому суд відмовляє у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 12, 13, 76–81, 89, 141, 259, 263–265, 274–279 ЦПК України, ст. 6, 627, 1054 ЦК України, ст. 2, 8–11, 13, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за тілом кредиту за договором № 103255684 від 04.05.2021 у розмірі 5646 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» судовий збір у розмірі 805 грн. 45 коп.

У задоволенні іншої частини позову — відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу подасть протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення..

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», адреса: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, ЄДРПОУ 42649746.

Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 ,, РНОКПП НОМЕР_1 .

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», адреса: 04107, м. Київ, вул. Багговутівська, буд. 17–21, ЄДРПОУ 40484607.

Суддя:        І.Е.Бондаренко