Справа №592/20716/25
Провадження №2/592/749/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2026 року         м.Суми 

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:
головуючого судді – Катрич О.М.
за участю секретаря судового засідання – Білої В.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом представника позивача Мазурової Катерини Дмитрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми», третя особа: КП «Сумижилкомсервіс» Сумської міської ради про встановлення факту проживання у нежитловому приміщенні,- 

ВСТАНОВИВ:
Представник позивачів ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який мотивує тим, що починаючи з 1990 року ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 у зв`язку із працевлаштуванням чоловіка у КП «Сумиліфт» та в подальшому дружини у Сумське міське виробниче житлове ремонтно- експлуатаційне управління № 6 (Сумське ВЖРЕУ-6) отримали у користування нежитлове приміщення площею 42,2 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та мало № 69. Проживаючи та працюючи в м. Суми на комунальних підприємствах, заявники не мали будь-якого іншого придатного для проживання житла і з цих підстав, починаючи з 90-х років постійно, відкрито та добросовісно проживали у нежитловому приміщенні площею 42,2 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Заявники зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , але за вказаною адресою з моменту реєстрації фактичної не проживали, оскільки будинок за вказаною адресою є не придатним для проживання, що підтверджується довідками Сумської ради Сумського району від 26.07.2019 року № 760 та від 08.10.2019 № 171/02/34. З метою реалізації своїх конституційних прав на житло, заявниками було замовлено технічну документацію на вказаний об`єкт нерухомого майна, у якому фактично проживали протягом багатьох років поспіль. КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» 10.08.2011 року виготовило технічний паспорт не нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Факт проживання заявників в нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується також клопотанням ТОВ «Житловик» від 29.07.2010 року та колективною заявою мешканців будинку АДРЕСА_4 адресованого міському голові ОСОБА_4 про відсутність у мешканців заперечень на переведення нежитлового приміщення на 1 поверсі під квартиру. Заявники ордеру на вселення не отримували, оскільки вказане приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та мало № 69 і відносилося до нежитлового фонду. Через вище зазначені обставини, родина не може реалізувати свої конституційні права в частині права на набуття в майбутньому у власність чи користування вказаного об`єкту нерухомості як житла, права зареєструватися в ньому та проживати на законних підставах. Центр надання адміністративних послуг у м. Суми Сумської міської ради листом від 18.02.2021 року № 14.01-15/223 відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_5 з підстав відсутності у заявників реєстрації місця проживання у даній квартирі.
Просить суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), починаючи з 1990 року у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 .
Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без участі позивачів та їх представника. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позов заперечувала проти задоволення позовних вимог. 
Зазначила, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Це передбачено ст.6 ЖК України. Чинним українським законодавством не передбачено проживання громадян у нежитлових приміщеннях. Крім того, у межах положень п. 6 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» нежитловими вважаються приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче- огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія - які є спільним майном багатоквартирного будинку. Допоміжні приміщення багатоквартирних будинків переходять у спільну власність мешканців разом із приватизацією ними квартир (кімнат) безоплатно та не можуть бути об`єктом окремої приватизації. Такий порядок визначений ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та підтверджений Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 № 4-рп/2004. Відповідно ні проживати, ні приватизувати, ні оформити право власності ні зареєструвати місце проживання у таких приміщеннях неможливо. У позовній заяві зазначено, що позивачі отримали у користування нежитлове приміщення при працевлаштуванні ОСОБА_2 у КП «Сумиліфт». Водночас будинок АДРЕСА_6 перебуває в комунальній власності Сумської міської територіальної громади. Єдиною підставою для вселення у вільне жиле приміщення є ордер, який видається громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради (ст. 58 ЖК України). Позивачам ордер на вселення в жиле приміщення не видавався, а відповідно правомірних підстав для заняття приміщення у них не було. Без отримання необхідних дозволів, позивачі проживали у нежитловому приміщенні тривалий час, маючи при цьому зареєстроване місце проживання: за адресою: АДРЕСА_3 . Більше того, самовільне зайняття нежитлового приміщення та проживання в ньому без законних підстав може мати адміністративні та цивільно-правові наслідки, оскільки самовільне заселення не створює права власності чи користування (сервітуту). Суд не може брати до уваги як належний та достатній доказ у розумінні ст. ст. 77. 80 ЦПК України довідки виконавчого комітету Сульської сільської ради Сумського району Сумської області від 26.03.2014 № 760 та від 08.10.2014 № 171/02/34 про те, що житловий будинок, у якому зареєстровані позивачі, є непридатним для проживання, оскільки визнання його таким маж провадитися відповідною процедурою. Обраний позивачем спосіб захисту є неефективним з огляду на те, що рішення по цій справі не сприятиме появі у позивачів права власності на нежитлове приміщення, яке перебуває у їх користуванні (а.с.50-52).
Представник третьої особи -КП «Сумижилкомсервіс» Сумської міської ради в судове засідання не з`явився, надали суду пояснення, в яких повідомило, що КП «Сумижилкомсервіс» СМР з 01.10.2025 не надає послуги з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.42).
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, з таких підстав.
Судом встановлено, що 20.04.1983 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 (а.с.12).
Згідно довідки, виданої Виконавчим комітетом Сульської сільської ради Сумського району Сумської області №760 від 26.07.2019, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 10.09.2002 разом зі своєю сім`єю: дружина – ОСОБА_1 , син – ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , але фактично за даною адресою не проживають, так як даний будинок не є придатним для проживання (а.с.23).
З довідки, виданої Виконавчим комітетом Сульської сільської ради Сумського району Сумської області №171/02/34 від 08.10.2019, ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та має слідуючий склад сім`ї: дружина – ОСОБА_1 , чин – ОСОБА_5 , син – ОСОБА_6 , зареєстровані з 10.09.2022 року, але фактично з моменту прописки не проживають, так як будинок не придатний для проживання (а.с.24).
29.07.2010 ТОВ «ЖИТЛОВИК» звернулося до начальника управління житлової політики комунального господарства та благоустрою з клопотанням про надання дозволу на перевід нежитлового приміщення загальною площею 43 кв.м, з адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_7 й під`їзд, 1 поверх з категорією житлового, з подальшим наданням для проживання родини ОСОБА_1 , яка працює в ТОВ «Житловик» з січня 2000 року (а.с.25).
Мешканці будинку АДРЕСА_4 , надали письмові підписи про те, що не заперечують переведення нежитлового приміщення на І поверсі під квартиру (а.с.26, 27).
В матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на квартиру по АДРЕСА_2 (а.с.28-30).
Згідно договору №010413-02 про спільну участь у відшкодуванні витрат за електроенергію від 01.04.2013 укладеного між ОСОБА_1 та КП «Сумижитло» СМР, ОСОБА_1 яка користується (володіє) нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (І під`їзд) відшкодовує КП «Сумижитло» СМР витрати за електроенергію згідно фактичних показників загального та індивідуального лічильників (а.с.31).
17.12.2025 між ОСОБА_1 та КП «Сумижилкомсервіс» СМР було укладено договір №15-12-17/02 про спільну участь у відшкодуванні витрат за електроенергію, згідно якого ОСОБА_1 , яка користується (володіє) приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (І під`їзд) відшкодовує КП «Сумижилкомсервіс» СМР витрати за електроенергію згідно фактичних показників загального та індивідуального лічильників (а.с.32).
На звернення ОСОБА_1 стосовно надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_5 , Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» СМР, №14.01-15/223 від 10.02.2021 повідомило про те, що відповідно до наявної в управлінні інформації у неї відсутня реєстрація місця проживання у квартирі АДРЕСА_5 . У зв`язку з тим, що вона не надала документів, необхідних для здійснення приватизації, задовольнити звернення управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» не має законних підстав (а.с.33).
Згідно висновку експерта за результатами будівельно – технічного дослідження №2022 від 25.05.2026, приміщення не зданої в експлуатацію квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , відповідають державним будівельним протипожежним, санітарним нормам і придатні до подальшої експлуатації (а.с. 77-87).
Суд дослідивши матеріали справи, враховуючи норми чинного законодавства, погоджується з позицією та доводами представника відповідача з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Ключовим у застосуванні цієї норми є саме «жиле приміщення, придатне для постійного та тимчасового проживання».
Власне житловим приміщенням є опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання. Таке визначення наведене в роз`ясненнях Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 01.12.2006 «Щодо визначення термінів житлових і нежитлових приміщень». Натомість нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Житловий фонд утворюється з жилих будинків та жилих приміщень. У ст. 4 ЖК України наголошено, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Тобто саме жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Це передбачено ст. 6 ЖК України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Статтею 186 ЦК України передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 визначено: «1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього».
Таким чином, допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій.
Отже, не потрібно встановлювати право власності співвласників багатоквартирного будинку на приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), оскільки вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18.
У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку. Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників. Для проведення власником приватного житлового фонду переобладнання і перепланування житлових приміщень, зокрема тих, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, необхідний дозвіл власника будинку (квартири). На підставі дозволу співвласників на проведення переобладнання і перепланування житлових приміщень власник звертається до виконавчого комітету місцевої ради. 
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 725/6193/21.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону Закон № 417-VIII спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, на відміну від права спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування (частини друга четверта статті 358 ЦК України), а також самостійно розпоряджатися своєю часткою (стаття 361 ЦК України).
Проте співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що переобладнання або перепланування допоміжних приміщень може бути здійснено із дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють на праві спільної власності.
Визначальним у спорах за позовами співвласників багатоквартирного будинку щодо захисту прав на спільне майно багатоквартирного будинку є визначення правового режиму такого майна, тобто чи належить воно до допоміжного приміщення в структурі житлового будинку, а також чи порушені права та інтереси співвласників, зокрема, якщо таке приміщення або його частину передано у приватну власність, то чи здійснена така передача за згодою співвласників.
Як вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності Сумської міської територіальної громади. 
Згідно ст.51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів місцевих рад, представників громадських об`єднань, трудових колективів.
На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (ст. 58 ЖК України).
Судом встановлено, що позивачі користуються нежитловим приміщенням площею 42,2 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, доказів про те, що вони є співвласниками багатоквартирного будинку до матеріалів справи не надано, як і не надано ордеру на вселення в нежиле приміщення та будь-якого дозволу позивачам на його користування та проживання, тобто на яких правових підставах вони займають нежитлове приміщення .
Крім того, суд погоджується з думкою відповідача про те, що довідки виконавчого комітету Сульської сільської ради Сумського району Сумської області від 26.03.2014 №760 та від 08.10.2014 №171/02/34 не можуть братися до уваги як належний та достатній доказ у розумінні ст.ст. 77, 80 ЦПК України, як і висновок експерта. (а.с.88-90)
Так, згідно з п. З Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання (затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР від 26.04.1984 № .«Про порядок обстеження стану жилих будинків з мстою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання», далі - Постанова № 189), обстеження стану житлових будинків провадиться інженерно технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі потреби залучаються спеціалісти проектних та науково-дослідних організацій, органів СЕС тощо - для експертизи про визнання будинку аварійним.
Постанова №189 регулює порядок проведення огляду житлових будинків щодо їхньої аварійності (непридатності для проживання). Під час огляду перевіряються: двір будинку та елементи його благоустрою; фундаменти, підвали; стіни та елементи фасадів (балкони, еркери, карнизи тощо); стикові з`єднання у великопанельних житлових будинках; дах будинку та обладнання на ньому (димові та вентиляційні канали тощо); ліфти та їхнє обладнання; поверхи житлового будинку, включаючи їхні конструкції; інженерне обладнання (п. 2 Положення).
Житловий будинок визнається непридатним на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради за умови неможливості або недоцільності проведення його капітального ремонту (п. 5 Положення), при цьому за обов`язкової наявності: акту обстеження стану жилого будинку з відповідним висновком; технічного паспорту жилого будинку з даними про його фізичну зношеність; висновку проектної або науково-дослідної організації (при необхідності) щодо технічного стану жилого будинку (жилого приміщення) та про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту будинку (жилого приміщення); висновку органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби щодо відповідності жилого будинку (жилого приміщення) санітарним вимогам.
Таким чином, факт перебування житлового будинку у с. Печище у непридатному для проживання в ньому стані, де зареєстровані позивачі, не підтверджений належними, достатніми та достовірними доказами.
Також, не є належним доказом і заява співмешканців багатоквартиного будинку, так як суду невідомо чи є вони власниками квартир, вона не містить дати її складання і адресована міському голові м. Суми Мінаєву ГМ., який перебував на посаді з 26 березня 2006 року по 26 лютого 2014 року. На даний час, під час розгляду позову у суді, позиція цих осіб невідома, пройшло більше 10 років .
Що стосується висновку експерта, суд також не вважає його допустим доказом, оскільки мова велася про квартиру, натомість вимоги заявлені з приводу нежитлового приміщення. 
Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки у задоволенні позову судом відмовлено. 
Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити за необгрунтованістю. 

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.   

Суддя        Ольга КАТРИЧ