ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 726/1637/25 
провадження № 61-3221св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький Олег Олександрович, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Волошина Тетяна Борисівна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у складі колегії суддів Кулянди М. І., Перепелюк І. Б., Одинака О. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький Олег Олександрович, про визнання договору іпотеки припиненим, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О. О., у якому просила: 

- визнати припиненим договір іпотеки від 24 квітня 2012 року № E/V072037-1, предметом якого є поділене нерухоме майно - будівля літ. «Г», розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 370,5 кв. м; 

- зняти заборону відчуження зазначеного нерухомого майна, зареєстровану в реєстрі за № 1561 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О., та вилучити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку, а з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про заборону відчуження цього майна. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 22 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством акціонерним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило найменування на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитну угоду № E/V072037. 

На забезпечення виконання зобов`язань за цією кредитною угодою 24 квітня 2012 року між банком та позивачем укладено договір іпотеки № E/V072037-1, предметом якого є поділене нерухоме майно - будівля літ. «Г», розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 370,5 кв. м. 

25 жовтня 2016 року між уповноваженою особою АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було підписано протокол узгодження про реструктуризацію кредитної угоди від 22 листопада 2007 року № E/V072037, за умовами якого позичальник зобов`язався сплатити 29 400,00 дол. США у строк до 31 січня 2017 року. Розмір заборгованості, що підлягала сплаті для реструктуризації та закриття кредитної угоди, був погоджений протоколом малого кредитного комітету напряму «Credit Collection» № 3.MKK-DN.H0.0.0./2-7189146. 

ОСОБА_2 виконав це зобов`язання у повному обсязі, сплативши погоджену суму, у зв`язку із чим основне зобов`язання за кредитним договором припинилося його належним виконанням. 

З моменту виконання зміненого зобов`язання банк не пред`являв до позичальника будь-яких вимог щодо сплати інших грошових коштів, не заявляв претензій з приводу невиконання кредитного договору, не нараховував штрафних санкцій та не звертався до суду з відповідними позовами, що, на думку позивача, свідчить про визнання банком факту повного виконання кредитного зобов`язання та відсутності будь-яких майнових претензій до боржника. 

З огляду на припинення основного зобов`язання припинилося і похідне забезпечувальне зобов`язання, а саме іпотека, встановлена договором іпотеки від 24 квітня 2012 року № E/V072037-1, укладеним із позивачем як майновим поручителем. 

Водночас АТ КБ «ПриватБанк» не вчинило дій, необхідних для припинення обтяження, а саме не забезпечило зняття заборони відчуження предмета іпотеки та вилучення відповідних записів із державних реєстрів. 

Позивач зазначала, що зверталася до відповідача з листом-претензією щодо вчинення відповідних дій, однак такий лист залишено без розгляду з посиланням на неналежне оформлення адвокатського запиту. На її переконання, припинення основного зобов`язання за кредитною угодою відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» має наслідком припинення іпотеки, а отже, і зняття заборони на відчуження майна та вилучення відповідних записів із Державного реєстру іпотек і Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Садгірський районний суд міста Чернівців у складі судді Проскурняка І. Г. рішенням від 27 листопада 2025 року позов задовольнив. 

Визнав припиненим зобов`язання за договором іпотеки від 24 квітня 2012 року № E/V072037-1, предметом якого є поділене нерухоме майно - будівля літ. «Г», розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 370,5 кв. м. 

Зняв заборону відчуження зазначеного в договорі іпотеки нерухомого майна - будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану в реєстрі за № 1561 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О. 

Вилучив з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку, а з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про заборону відчуження майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позичальник ОСОБА_2 належним чином виконав умови протоколу узгодження від 25 жовтня 2016 року щодо реструктуризації кредитного договору від 22 листопада 2007 року № E/V072037, сплативши погоджену сторонами суму заборгованості у розмірі 29 400,00 дол. США у встановлений строк, а саме до 31 січня 2017 року, у зв`язку з чим основне зобов`язання припинилося його належним виконанням. 

З огляду на акцесорний характер іпотеки та положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» припинення основного зобов`язання тягне припинення забезпечувального зобов`язання, а саме договору іпотеки від 24 квітня 2012 року № E/V072037-1, яким було забезпечено виконання цього кредитного зобов`язання, що, у свою чергу, є підставою для зняття заборони відчуження предмета іпотеки та вилучення відповідних записів із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 

Чернівецький апеляційний суд постановою від 04 лютого 2026 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. 

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 27 листопада 2025 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки припиненим відмовив. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що реструктуризація заборгованості за кредитним договором є способом зміни умов виконання існуючого зобов`язання, який полягає у погодженні сторонами нового порядку та/або строків погашення заборгованості, у тому числі простроченої, а отже, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 протокол узгодження від 25 жовтня 2016 року за своєю правовою природою є додатковою угодою до кредитного договору від 22 листопада 2007 року № E/V072037 та не припиняє основного зобов`язання, а лише змінює його умови. 

Зі змісту зазначеного протоколу відомо, що його предметом є врегулювання простроченої заборгованості, яка станом на 25 жовтня 2016 року становила 49 713,65 дол. США, тоді як умовами кредитного договору передбачено кінцевий строк виконання зобов`язання не пізніше 20 листопада 2017 року, що свідчить про відсутність домовленості сторін щодо припинення всіх зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі. 

При цьому надані позивачем докази, зокрема квитанція станом на 04 січня 2017 року, не підтверджують повного погашення заборгованості, оскільки свідчать про наявність залишку боргу, а згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № E/V072037 станом на відповідну дату існує заборгованість у розмірі 67 884,77 дол. США, яка включає залишок основної заборгованості, заборгованість за процентами та пенею. 

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту повного виконання ОСОБА_2 основного зобов`язання за кредитним договором, а отже, відсутні правові підстави вважати припиненим забезпечувальне зобов`язання за договором іпотеки від 24 квітня 2012 року № E/V072037-1, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2026 року ОСОБА_1 через представника Волошину Т. Б. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 лютого 2026 року, а рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 27 листопада 2025 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 та у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17. 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неприпинення основного зобов`язання, не надавши належної оцінки змісту та правовій природі протоколу узгодження про реструктуризацію, укладеного між банком та позичальником, а також факту його належного виконання. 

У разі наявності неясностей або суперечностей у тексті договору, який був розроблений банком як професійним учасником ринку фінансових послуг, підлягає застосуванню принцип «contra proferentem», відповідно до якого умови договору тлумачаться проти сторони, яка їх сформулювала, а тому зазначення у протоколі узгодження мети платежу як «для закриття кредитної угоди» має тлумачитися на користь споживача та свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо повного припинення кредитного зобов`язання у разі сплати погодженої суми. 

Заявник зазначає, що саме банк ініціював та визначив умови врегулювання заборгованості, погодив їх протоколом Малого кредитного комітету № 3.MKK-DN.H0.0.0./2-7189146, встановивши обов`язок позичальника сплатити 29 400,00 дол. США у строк до 31 січня 2017 року для реструктуризації та закриття кредитної угоди, при цьому позичальник виконав ці умови належним чином і в повному обсязі, однак після отримання зазначеної суми банк, всупереч власним письмовим домовленостям, відмовився визнавати кредитне зобов`язання припиненим та продовжив нарахування заборгованості. 

Крім того, заявник посилається на тривалу пасивну поведінку банку після виконання позичальником узгоджених умов, оскільки з 31 січня 2017 року і протягом більш ніж восьми років банк не пред`являв до позичальника будь-яких вимог щодо сплати додаткових сум, не заявляв претензій щодо невиконання зобов`язання та не звертався до суду, що, на її думку, свідчить про визнання банком факту припинення зобов`язання. 

У цьому контексті заявник посилається на доктрину venire contra factum proprium, відповідно до якої особа не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, а отже, банк позбавлений права посилатися на наявність заборгованості після того, як сам погодив її припинення за умови сплати визначеної суми. 

З огляду на акцесорний характер іпотеки належне виконання зміненого (реструктуризованого) основного зобов`язання є підставою для його припинення, що відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» тягне припинення забезпечувального зобов`язання, а саме договору іпотеки, укладеного з позивачем як майновим поручителем. 

Апеляційний суд безпідставно поклав в основу своїх висновків виключно внутрішній розрахунок заборгованості, наданий відповідачем, який є одностороннім документом кредитора та не може вважатися належним і достатнім доказом існування заборгованості, не перевіривши його обґрунтованість та не співвіднісши зі змістом протоколу узгодження і фактом його виконання. 

Невизнання припинення іпотеки та збереження обтяження щодо нерухомого майна за відсутності належного боргу становить непропорційне втручання у її право власності, яке не відповідає критеріям законності, необхідності та справедливого балансу інтересів. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 31 березня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Садгірського районного суду міста Чернівців. 

21 квітня2026 року матеріали справи № 726/1637/25 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 27 травня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

22 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило найменування на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитну угоду № E/V072037, відповідно до умов якої позичальнику надано кредит у розмірі 125 000,00 дол. США зі строком виконання зобов`язання до 20 листопада 2017 року (а. с. 11). 

Відповідно до пунктів 7.2, 7.3 кредитної угоди № E/V072037 сторони погодили, що будь-які зміни та доповнення до договору є дійсними лише за умови їх вчинення у письмовій формі з підписами обох сторін, при цьому усні домовленості юридичної сили не мають. 

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаною кредитною угодою 24 квітня 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № E/V072037-1, предметом якого є поділене нерухоме майно - будівля літ. «Г», розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 370,5 кв. м (а. с. 17). 

25 жовтня 2016 року між уповноваженою особою АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено протокол узгодження про реструктуризацію кредитної угоди № E/V072037, за умовами якого позичальник зобов`язався сплатити 29 400,00 дол. США у строк до 31 січня 2017 року, при цьому розмір заборгованості, що підлягала сплаті для її реструктуризації та закриття кредитної угоди, погоджено протоколом Малого кредитного комітету напряму «Credit Collection» № 3.MKK-DN.H0.0.0./2-7189146 (а. с. 21). 

Відповідно до змісту протоколу узгодження про реструктуризацію предметом такого врегулювання є заборгованість, що виникла внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором від 22 листопада 2007 року № E/V072037 та станом на 25 жовтня 2016 року становила 49 713,65 дол. США. 

Згідно з пунктом 2.3 протоколу узгодження від 25 жовтня 2016 року після внесення ОСОБА_2 суми у розмірі 29 400,00 дол. США у строк до 31 січня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язувалося підготувати додаткову угоду до кредитного договору, а також після її підписання здійснити відповідні коригувальні бухгалтерські проводки та закрити кредитну угоду. 

У пункті 3 зазначеного протоколу передбачено, що у разі невиконання позичальником визначених умов або їх невиконання у встановлений строк протокол вважається недійсним. 

Наданими до справи квитанціями підтверджується, що ОСОБА_2 виконав умови зазначеного протоколу узгодження та сплатив 29 400,00 дол. США у визначений строк - до 31 січня 2017 року (а. с. 22-27). 

Водночас відповідно до розрахунку заборгованості, поданого представником відповідача, після здійснення позичальником вказаного платежу банк продовжив нарахування за кредитним договором, унаслідок чого сформувалася заборгованість у розмірі 67 884,77 дол. США, яка складається із залишку основної заборгованості - 22 564,23 дол. США, залишку простроченої заборгованості - 22 564,23 дол. США, заборгованості за процентами - 15 103,13 дол. США та заборгованості за пенею - 30 217,41 дол. США (а. с. 90). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. 

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. 

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. 

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна. 

У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. 

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (частина перша статті 7 Закону України «Про іпотеку»). 

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. 

За змістом статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. 

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» у редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. 

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості іпотека припиняється за фактом виконання основного зобов`язання. 

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору). 

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. 

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. 

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. 

Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. 

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20 (провадження № 61-12159св21) та від 25 червня 2024 року у справі № 646/5878/20 (провадження № 61-1152св23). 

У справі, що переглядається, суди встановили, що 22 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило найменування на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитну угоду № Е/V072037, виконання зобов`язань за якою забезпечено договором іпотеки від 24 квітня 2012 року № Е/V072037-1, укладеним між банком та ОСОБА_1 . 

У пунктах 7.2, 7.3 кредитної угоди сторони погодили, що будь-які зміни та доповнення до договору є чинними лише за умови їх оформлення в письмовій формі та підписання сторонами. 

25 жовтня 2016 року між представником банку та позичальником підписано протокол узгодження про реструктуризацію кредитної заборгованості, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 29 400,00 дол. США до 31 січня 2017 року, а банк після внесення цієї суми мав підготувати додаткову угоду та після її підписання провести коригувальні проводки і закрити кредитну угоду. 

Установлено, що позичальник виконав передбачений протоколом обов`язок щодо сплати зазначеної суми, що підтверджується належними та допустимими доказами. 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які відповідно до закону мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

За правилами частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Оцінивши подані сторонами докази відповідно до наведених вимог процесуального закону, апеляційний суд обґрунтовано керувався тим, що протокол узгодження від 25 жовтня 2016 року не є додатковою угодою про зміну чи припинення кредитного договору, а матеріали справи не містять доказів укладення сторонами передбаченої цим протоколом додаткової угоди. 

При цьому зміст протоколу свідчить, що його виконання саме собою не припиняло кредитного зобов`язання, оскільки сторони прямо погодили необхідність подальшого укладення додаткової угоди, після підписання якої банк мав здійснити закриття кредитної угоди. 

Отже, сам факт сплати позичальником узгодженої протоколом суми не свідчить про припинення кредитного договору в розумінні статей 598, 599 ЦК України, оскільки сторони не вчинили передбачених договором та протоколом дій, необхідних для зміни або припинення основного зобов`язання. 

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність припинення основного кредитного зобов`язання, а отже, і про відсутність підстав для припинення іпотеки як похідного забезпечувального зобов`язання. 

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом принципу contra proferentem є безпідставними. 

Верховний Суд неодноразово зазначав, що правило contra proferentem застосовується лише у випадках, коли після використання загальних правил тлумачення зміст правочину залишається неоднозначним. 

Натомість у цій справі спір виник не щодо тлумачення окремих умов протоколу узгодження, а щодо правових наслідків його підписання та дотримання сторонами погодженого порядку внесення змін до кредитного договору. Тому посилання заявника на формулювання протоколу щодо «реструктуризації та закриття кредитної угоди» саме собою не підтверджує припинення кредитного зобов`язання та не спростовує правильності висновків апеляційного суду. 

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом доктрини venire contra factum proprium. 

Застосування зазначеної доктрини можливе за наявності суперечливої поведінки особи, яка сформувала в іншої сторони обґрунтовані очікування щодо певних правових наслідків. 

Водночас матеріали справи не містять доказів того, що після виконання позичальником умов протоколу сторони уклали додаткову угоду про припинення кредитного зобов`язання або що банк вчинив дії, які б свідчили про остаточне припинення кредитного договору. 

За таких обставин сам факт внесення платежу відповідно до протоколу не може розглядатися як належний та достатній доказ припинення кредитного зобов`язання. 

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд поклав в основу своїх висновків виключно внутрішній розрахунок заборгованості банку. 

Зі змісту оскаржуваної постанови відомо, що апеляційний суд дослідив кредитний договір, договір іпотеки, протокол узгодження, документи щодо здійснення платежів та інші наявні у справі докази, після чого дійшов висновку про відсутність належних і допустимих доказів припинення кредитного зобов`язання. Розрахунок заборгованості банку був оцінений судом у сукупності з іншими доказами, а не покладений в основу рішення як єдиний доказ. 

Таким чином, установивши, що належних доказів припинення основного кредитного зобов`язання не надано, а отже, відсутні передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстави для припинення іпотеки, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. 

Доводи касаційної скарги наведених висновків не спростовують, зводяться переважно до незгоди заявника з оцінкою доказів та встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду і за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Волошина Тетяна Борисівна, залишити без задоволення. 

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 лютого 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	І. В. Литвиненко  	
	С. Ю. Мартєв  	
	О. М. Ситнік