ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
13 травня 2026 року 	Справа № 280/958/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Артоуз О.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, Україна, Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 158б, ЄДРПОУ 20490012), Пенсійного фонду України (м. Київ-14, 01601, вул. Бастіонна, 9, ЄДРПОУ 00035323) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
04 лютого 2026 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач 1), Пенсійного фонду України (далі – відповідач 2) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, відповідно до якої позивач просить суд: 
визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15.09.2025 та Департаменту пенсійного забезпечення страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 19.08.2025 № 32339-37519\М-03\8-2800\25 у виплаті ОСОБА_1 недоотриманої суми пенсії та допомоги на поховання за померлу ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-6, м. Запоріжжя, код ЄДРПОУ 20490012) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , і.н. НОМЕР_1 ) недоотриману пенсію ОСОБА_1 , що належала пенсіонерові ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , і залишилася недоотриманою у зв`язку з її смертю за період з 01.10.2023 по 11.04.2025 та допомогу на поховання у розмірі двомісячної пенсії, яку отримувала ОСОБА_2 на момент смерті;
стягнути на мою користь суму судового збору в розмірі 1331,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вважає, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 йому повинна була бути виплачена допомога на поховання пенсіонера. Будучи спадкоємцем ОСОБА_2 та маючи намір отримати допомогу на поховання пенсіонера та її неотриману пенсію позивач звернувся за їх отриманням. Проте, на запит державного нотаріуса шостої Харківської міської державної нотаріальної контори ГУ ПФУ в Запорізькій області повідомлено про відсутність недоотриманої пенсії та про ненадходження заяви про поновлення її виплати. В подальшому Департаментом пенсійного забезпечення страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України відмовлено у виплаті позивачу допомоги на поховання та пенсії його матері оскільки з 01.10.2023 виплата пенсії була припинена. Позивач вважає, що відповідачі безпідставно відмовили йому у виплаті неотриманої його матір`ю пенсії та допомоги на поховання у зв`язку із чим звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 06.02.2026 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.03.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) та без проведення судового засідання.
17 березня 2026 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області надано до суду відзив на позовну заяву в якому вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з наступних підстав. За матеріалами електронної пенсійної справи ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, отримувала пенсію по інвалідності (в розмірі пенсії за віком), призначену відповідно до Закону №1058 та фактично проживала в місті Мелітополь Запорізької області, яке є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Виплата пенсії ОСОБА_2 призупинена з 01.10.2023 у зв`язку з відсутністю видаткових операцій по банківському пенсійному рахунку згідно пункту 16 “Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках”, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 30.08.1999 №1596. За життя отримувачка пенсійних виплат до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою щодо поновлення виплати пенсії, в тому числі із повідомленням про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації не зверталася. Пенсійна справа знята з обліку з 01.05.2025, у зв`язку зі смертю пенсіонерки ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідно до статті 53 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 03.06.2025 подав заяву № 6980 щодо оформлення допомоги на поховання за померлу ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ). Оскільки ОСОБА_2 на момент смерті пенсію не отримувала і з заявою про поновлення виплати не зверталась, а допомога на поховання пенсіонера виплачується в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті позивачу було відмовлено у здійсненні відповідної виплати. Відповідач звертає увагу на те, що до ГУ ПФУ в Запорізькій області від позивача не надходило заяв щодо виплати недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 . В матеріалах електронної пенсійної справи наявна лише заява від 03.06.2025 № 6980 про виплату допомоги на поховання (додана позивачем до позову), на підставі якої було прийнято рішення від 30.06.2025 П/С № 923140148880, однак в даній заяві відсутні будь-які вимоги щодо виплати недоотриманої пенсії. До позовної заяви позивачем не надано доказ звернення до відповідача із належною заявою відповідно до Порядку №22-1 про виплату недоотриманої пенсії, отже обставини, на які посилається позивач, не можуть вважатися доведеними. Таким чином, помилковим є твердження позивача про звернення до відповідача із заявою щодо виплати недоотриманої пенсії, а також дотримання шестимісячного строку для звернення до пенсійного органу із заявою про виплатою недоотриманої пенсії. Відтак, позовні вимоги щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію, що належала пенсіонерові ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , і залишилася недоотриманою у зв`язку з її смертю за період з 01.10.2023 по 11.04.2025 є передчасними та не підлягають задоволенню. ГУ ПФУ в Запорізькій області просить відмовити у задоволення позову.
17 квітня 2026 року на адресу суду надійшов відзив Пенсійного Фонду України на позовну заяву. Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 Пенсійний фонд України не погоджується із заявленими вимогами. Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні управління (п. 7 Положення № 280). Спеціальних підрозділів, які безпосередньо призначають, перераховують та виплачують пенсію в Пенсійному фонді України не створено. До Пенсійного фонду України надійшли скарга позивача (дубльована електронною поштою) від 23.07.2025 (вх. № 37519/М-2800-25 від 25.07.2025) та від 26.07.2025 (вх. № 38377/М-2800-25 від 29.07.2025), в яких, зокрема, ОСОБА_1 просить прийняти оформити та виплатити допомогу на поховання його матері саме Пенсійним фондом України. Однак, функції з призначення допомоги на поховання є дискреційними повноваженнями територіальних органів Фонду. Пенсійним фондом України розглянуті звернення позивача в межах повноважень та відповідно до Закону № 393/96-ВР і надано відповідь листом Фонду від 19.08.2025 № 32339-37519/М-03/8-2800/25. У відповіді позивачу були надані роз`яснення ст. 53 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” щодо виплати допомоги на поховання та умов виплати/поновлення виплати пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих територіях України. Відповідь надана виходячи правового регулювання питання, заявленого у зверненні, та дискреційних повноважень територіальних органів Фонду, що само по собі, як і незгода позивача з відповіддю, не може слугувати підставою для висновку про протиправність дій Фонду. Лист Пенсійного фонду України від 19.08.2025 № 32339-37519/М-03/8-2800/25 не є правовим актом індивідуальної дії в розумінні КАС України, оскільки цей лист є відповіддю на звернення і має інформаційно – роз`яснювальний характер. Пенсійний фонд України просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше Частиною 1 ст. 262 КАС України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12.03.1958. 
Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Другим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 02.06.2025, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Мелітополі Запорізької області.
03 червня 2025 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про виплату допомоги на поховання.
30 червня 2025 року ГУ ПФУ в Запорізькій області прийнято рішення П/С № 923140148880 про відмову в оформленні та виплаті допомоги на поховання гр. ОСОБА_1 за померлу ОСОБА_2 за заявою від 03.06.2025 № 6980 (вих. від 30.06.2025 № 10894/04-16). Відповідно до вказаного рішення: заявником надані скановані копії оригіналів наступних документів: заява щодо виплати допомоги на поховання від 03.06.2025 № 6980; паспорт ОСОБА_1 СА721851 дата видачі – 09.04.1998, Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області; довідка про відкритий рахунок в банку ОСОБА_1 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , видане Другим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02.06.2025 серія НОМЕР_4 , місце смерті – місто Мелітополь, Запорізька область; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 02.06.2025 № 00051554697 ОСОБА_1 . За матеріалами електронної пенсійної справи ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області у місті Мелітополь Запорізької області та отримував пенсію по інвалідності (в розмірі пенсії за віком), призначену відповідно до Закону №1058. Фактичне місце проживання померлої – місто Мелітополь Запорізької області є тимчасово окупованою територією. Виплата пенсії ОСОБА_2 призупинена з 01.10.2023 у зв`язку з відсутністю видаткових операцій по банківському пенсійному рахунку згідно пункту 16 “Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках”, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 30.08.1999 №1596. За життя отримувачка пенсійних виплат до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою щодо поновлення виплати пенсії, в тому числі із повідомленням про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації не зверталася. Пенсійна справа знята з обліку з 01.05.2025, у зв`язку зі смертю пенсіонерки ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_1 . Враховуючи норми статті 53 та вимоги пункту 14-4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058, прийнято рішення щодо відмови ОСОБА_1 у оформленні та виплаті допомоги на поховання, оскільки за статтею 53 Закону № 1058 допомога на поховання за померлу ОСОБА_2 за заявою від 03.06.2025 № 6980.
23 липня 2025 року позивачем подано скаргу до Пенсійного Фонду України щодо відмови ГУ ПФУ в Запорізькій області у оформленні та виплаті допомоги на поховання за заявою від 03.06.2025 в якій заявник просив скасувати рішення про відмову та оформити і виплатити йому допомогу на поховання.
Листом Департаменту пенсійного забезпечення страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 19.08.2025 № 32339-37519/М-03/8-2800/25 за результатами розгляду скарг від 23.07.2025 та 26.07.2025 ОСОБА_1 повідомлено про те, що на підставі повідомлення АТ «А-БАНК» на підставі п. 16 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках виплату пенсію ОСОБА_2 припинено з 01.10.2023. з часу припинення ОСОБА_2 із заявою про поновлення виплати пенсії та повідомленням про одержання/неодержання пенсійного забезпечення в рф не зверталася. Оскільки на момент смерті ОСОБА_2 не отримувала пенсію в органів Пенсійного фонду України, відсутні підстави для виплати допомоги на поховання.
На запит Державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвої С.Є. від 04.09.2025 № 1723/02-14 щодо несплачених виплати ГУ ПФУ в Запорізькій області 15.09.2025 (вих. 0800-0402-8/105328) повідомлено про те, що ОСОБА_2 пенсія виплачено у повному обсязі, неотримана пенсія відсутня. За життя отримувачка пенсійних виплат ОСОБА_2 до територіальних органів Пенсійного фонду України не зверталась, тому пенсія з моменту припинення виплати не нараховувалася та не виплачувалася.
21 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про надання довідки про розмір щомісячної пенсії ОСОБА_2 .
Заява ОСОБА_1 від 21.11.2025 була передана за належністю до ГУ ПФУ в Запорізькій області, яке листом від 31.12.2025 № 28337-28570/М-02-0800/25 повідомило заявника про те, що пенсія ОСОБА_2 виплачена у повному обсязі, недоотримана пенсія відсутня.
Суд, оцінивши повідомлені сторонами справи обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Згідно з частиною 3 статті 9 Закону №1058-IV до соціальних послуг, передбачених цим Законом, належить допомога на поховання пенсіонера.
Відповідно до статті 53 Закону №1058-IV у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).
Пунктами 5.1 та 5.2 розділу V Порядку № 22-1 встановлено, що особа, яка звертається по допомогу на поховання, подає до органу, що призначає пенсію, документ, що посвідчує особу заявника, заяву про виплату допомоги на поховання (додаток 8), свідоцтво про смерть та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (додаток 14 до Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.07.2008 № 1269/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.07.2008 за № 691/15382) або довідку про смерть пенсіонера. У разі реєстрації смерті за межами України подається свідоцтво про смерть або інший документ, що підтверджує факт смерті, виданий компетентним органом іноземної держави.
Заява про виплату допомоги на поховання та необхідні документи працівником структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, приймаються у порядку, передбаченому пунктом 4.2 розділу IV цього Порядку, та засобами програмного забезпечення передаються для опрацювання до структурного підрозділу з питань виплати пенсій органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.
Інформація про виплату допомоги на поховання додається до електронної пенсійної справи померлого пенсіонера.
Допомога на поховання виплачується в розмірі, визначеному чинним законодавством.
Допомога на поховання не виплачується в разі смерті особи, яка перебувала на повному державному утриманні (крім випадків, коли поховання здійснюється членами сім`ї або іншою особою).
Як встановлено судом, та не є спірним між сторонами, за життя ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію, призначену відповідно до Закону № 1058-IV.
Суд вказує, що призупинення виплати пенсії жодним чином не позбавляє громадянина України статусу пенсіонера.
Так, відповідно до наведених вище норм виплата вказаної допомоги пов`язується лише з фактом поховання пенсіонера і право на неї має особа, яка здійснила таке поховання.
Закон № 1058-IV не містить жодних застережень, обмежень, заборон виплати вказаної допомоги особам, які здійснили поховання пенсіонера, якому з тих чи інших підстав за життя призупинено виплату пенсії.
З матеріалів справи встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про виплату допомоги на поховання, надавши перелік документів згідно з пунктом 5.1 розділу V Порядку № 22-1.
Відтак, позивач виконав усі умови, визначені Законом № 1058-IV та Порядком № 22-1, у зв`язку із чим підстави для відмови у виплаті спірної допомоги у відповідача відсутні.
Суд також зазначає, що хоча ОСОБА_2 на момент смерті фактично не виплачувалась нарахована пенсія, оскільки її місце проживання було на тимчасово окупованій території та виплату пенсії призупинено, однак пенсія їй мала нараховуватися, отже відповідач може визначити розмір допомоги «в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті», тобто пенсії, яка ОСОБА_2 нараховувалась.
Інших підстав для відмови в оформленні та виплаті допомоги на поховання відповідачем не наведено.
В той же час, відповідно до матеріалів позивачем оскаржується відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15.09.2025 та Департаменту пенсійного забезпечення страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 19.08.2025 № 32339-37519/М-03/8-2800/25.
Як встановлено судом відповідь Департаменту пенсійного забезпечення страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 19.08.2025 № 32339-37519/М-03/8-2800/25 була надана позивачу в порядку Закону України «Про звернення громадян», носить інформаційний характер та не породжує прав та обов`язків для позивача.
При цьому, Пенсійним фондом України не приймалося жодних рішень з питань пенсійного забезпечення позивача в розумінні припису статті 19 КАС України, які можуть бути оскаржені до суду.
Так само, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області 15.09.2025 (вих. 0800-0402-8/105328) надано відповідь на запит Державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвої С.Є. від 04.09.2025 № 1723/02-14 щодо несплачених виплати ГУ ПФУ в Запорізькій області повідомлено про те, що ОСОБА_2 пенсія виплачено у повному обсязі, неотримана пенсія відсутня. За життя отримувачка пенсійних виплат ОСОБА_2 до територіальних органів Пенсійного фонду України не зверталась, тому пенсія з моменту припинення виплати не нараховувалася та не виплачувалася.
Лист Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15.09.2025 є інфорційним повідомленням, наданим на запит нотаріуса в порядку Закону України «Про нотаріат», не містить відмови позивачу та не породжує прав та обов`язків для позивача, а отже в розумінні припису статті 19 КАС України не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке може бути оскаржено до суду. 
З цього приводу суд зазначає, що згідно правової позиції Верховного Суду, викладено у постановах від 09.08.2023 у справі № 520/5045/2020 та від 22.11.2023у справі № 300/3457/20, уникаючи формального підходу до оцінки дій суб`єктів владних повноважень, та з метою процесуальної економії, в судовій практиці непоодинокі випадки, коли суди розцінюють відповіді органу влади, оформлені листами, в якості рішень по суті спору. Проте, в цій ситуації спеціальний нормативний акт чітко вимагає прийняття розпорядження, оскільки за його відсутності, у тому числі, неможливо оцінити позицію відповідача. 
При цьому, рішенням суб`єкта владних повноважень, яким порушено право позивача на одержання допомоги на поховання та може бути оскаржено до суду є рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову в оформленні та виплаті допомоги на поховання гр. ОСОБА_1 за померлу ОСОБА_2 за заявою від 03.06.2025 № 6980 від 30.06.2025 П/С № 923140148880 (вих № 10894/04-16).
Проте вказане рішення позивачем не оскаржується.
Частинами першою - другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В той же час, в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.04.2023 у справі № 757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі № 160/21190/21, від 15.02.2024 у справі № 520/27906/21, від 17.04.2024 у справі № 300/3779/23
В постанові від 22.02.2024 у справі №990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право [вийти за межі позовних вимог] суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (постанови Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі №160/21190/21, від 17.04.2024 у справі №300/3779/23, від 15.02.2024 у справі №520/27906/21, від 24.06.2025 у справі №420/5584/24, від 22.10.2025 у справі №420/3824/25 та інші).
В даному випадку суд не знаходить обґрунтованих підстав для виходу за межі заявлених вимог та надавати правову оцінку іншим викладеним у рішенні ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову в оформленні та виплаті допомоги на поховання гр. ОСОБА_1 за померлу ОСОБА_2 за заявою від 03.06.2025 № 6980 від 30.06.2025 П/С № 923140148880 (вих № 10894/04-16.).
Відтак, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення, як позовних вимог про визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15.09.2025 та Департаменту пенсійного забезпечення страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 19.08.2025 № 32339-37519/М-03/8-2800/25 у виплаті ОСОБА_1 допомоги на поховання за померлу ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , так і похідної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на поховання у розмірі двомісячної пенсії, яку отримувала ОСОБА_2 на момент смерті.
Щодо виплати ОСОБА_1 недоотриманої суми пенсії померлої ОСОБА_2 судом встановлено наступне.
Порядок виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера врегульовано статтею 52 Закону №1058-IV, якою передбачено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.
У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Зміст положень частини третьої статті 52 Закону №1058-IV узгоджується зі змістом ст.1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Такий підхід до врегулювання цих правовідносин має соціальне спрямування через закріплення спеціального порядку переходу права на отримання зазначених сум до певного осіб, для яких спільно з отримувачем цих сум, які є доходом сім`ї.
У постанові Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 200/10269/19-а, обставини якої схожі зі справою, що розглядається, сформульовано висновок: «у разі переходу до членів сім`ї спадкодавця належних останньому соціальних виплат, відповідні відносини не є спадковими, у зв`язку з чим не застосовуються норми спадкового права. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад. Фактично законом встановлено переважне право членів сім`ї померлого перед спадкоємцями останнього на отримання соціальних виплат, що належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя».
Такий висновок Верховного Суду стосується випадків, коли члени сім`ї пенсіонера або особа, якій забезпечується пенсією, реалізувала своє право на неодержану пенсію, в порядку, встановленому ч. 1 ст. 52 Закону № 1058-IV та ч. 1ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, шляхом звернення до територіального органу Пенсійного фонду не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера (ч. 2ст. 52 Закону № 1058-IV), проте не отримала таку виплату й оскаржує прийняте суб`єктом владних повноважень рішення з цього питання.
Такий підхід до визначення правової природи спірних правовідносин відповідає і висновкам Верховного Суду, викладеним у поставах від 04.12.2024 у справі №120/8398/24, від 11.04.2024 у справі №160/26335/23, від 06.04.2022 у справі №200/10136/20.
Отже, суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, у разі звернення за ними не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера, не включаються до складу спадщини, а виплачуються виключно за процедурою, визначеною ч. 1 ст. 52 Закону № 1058-IV.
Враховуючи зазначене вище позивач міг реалізувати своє право на неодержану пенсію, в порядку, встановленому частиною першою статті 52 Закону №1058-IV , шляхом звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не пізніше шести місяців після смерті його матері.
Проте, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів ОСОБА_1 взагалі не звертався до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України із заявою щодо виплати йому суми пенсії померлої ОСОБА_2 .
Під час розгляду справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі "Голдер проти Сполученого Королівства", згідно з якою саме "небезпідставність" доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.
Суд наголошує на тому, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах (ст. 2 КАС України).
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.
При цьому, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.
Адже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.
Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у ст.5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Правова позиція аналогічного змісту неодноразово висловлювалася Верховним Судом у своїх рішеннях, зокрема, у постанові від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19, від 31.01.2024 № 640/6129/22, від 20.12.2024 у справі № 815/5751/16, від 18.02.2025 у справі №260/5061/22, від 07.02.2025 у справі №990/54/24.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).
За приписами статті 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі № 520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, це не має самостійного правового значення. Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема у постановах 30.10.2019 у справі №316/2721/15-а (2-а/316/90/15), від 11.11.2020 у справі №640/19903/19, від 26.07.2021 у справі № 420/2068/19.
Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжена обов`язком довести «небезпідставність» своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази, зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі № 520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.09.2024 у справі №280/6832/23.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03, 20.09.2012, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України). 
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат.
Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 255, 258, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, Україна, Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 158б, ЄДРПОУ 20490012), Пенсійного фонду України (01601, м. Київ-14, вул. Бастіонна, 9, ЄДРПОУ 00035323) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити у повному обсязі.
Розподіл судових витрат не проводиться.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 13 травня 2026 року. 

Суддя О.О. Артоуз