ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 червня 2026 року  місто Чернівці справа №725/10513/25
провадження №22-ц/822/735/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Височанської Н. К.
суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.
за участю секретаря судових засідань Паучек І.І.
учасники справи: 
заявник –  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – Чернівецька міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівців від 12 березня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк І.Г.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заяви
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Чернівецька міська рада.
Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 86 років померла ОСОБА_2 . Після її смерті залишилась спадщина у вигляді квартири, котра знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказувала, що вона з покійною проживали поряд (були сусідками) з 1995 року.
У ОСОБА_3 чоловік та два сина померли і оскільки у неї нікого не залишилось з рідних, заявниця опікувалася покійною понад 10 років, здійснювала витрати на лікування, ремонт та поховання. Вказувала, що у них були майже родинні відносини і вони фактично проживали як одна сім`я.
Встановлення факту проживання є необхідним для усунення перешкод у реалізації спадкового права в нотаріальному порядку. 
Просила встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали однією сім`єю в період з 2015 року до смерті останньої в квартирі АДРЕСА_2 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівців від 12 березня 2026 року заяву  ОСОБА_1 , заінтересована особа Чернівецька міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення – залишено без розгляду.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мельник Ю.В. сформував в системі «Електронний Суд» апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду.
Посилався на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що сам факт звернення Чернівецької міської ради із заявою про "наявність спору" автоматично робить справу позовною. 
«Спір про право» в розумінні ЦПК України — це реальний конфлікт щодо цивільного права, яке вже виникло або оспорюється. Чернівецька міська рада не подавала заяви про визнання спадщини відумерлою (ст. 1277 ЦК України).
Не надала жодних доказів того, що територіальна громада вчинила будь-які юридично значимі дії щодо спірного майна.
Не вказала, яке саме її право порушується встановленням факту проживання заявниці з померлою.
Суд першої інстанції повністю проігнорував правову позицію, викладену у постанові КЦС ВС від 20.12.2023 №761/16555/23 (провадження № 61-13311св23), 
Також у Постанові ВС від 07.12.2023 р. у справі № 591/170/22 вказано, що заперечення органу місцевого самоврядування проти встановлення факту проживання однією сім`єю є спором про факт, а не спором про право. 
Суд фактично ототожнив ці поняття, чим обмежив право апелянта на доступ до правосуддя.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Доводи та мотиви апеляційного суду та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Залишаючи без розгляду заяву, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами є спір про право, а тому дана справа повинна вирішуватися в позовному провадженні.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження, визначений главами 1 і 6 розділу ІV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій
статті 315 ЦПК України.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами;  2) перебування фізичної особи на утриманні;  3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;  4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;  5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України – якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
– факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
– встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
– заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
– чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи – залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина четверта статті 315 ЦПК України, частина шоста статті 294 ЦПК України).
Отже, при розгляді цивільних справ суди встановлюють факти, що мають юридичне значення, передбачені частиною першою статті 315 ЦПК України або інші факти, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в порядку окремого провадження, якщо встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір – це суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін; спір поділяється на матеріальний і процесуальний.
Спір має бути справжнім і серйозним, а не гіпотетичним; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; результат провадження повинен мати безпосереднє вирішальне значення для права, про яке йдеться, а лише слабкий зв`язок або віддалені наслідки не є достатніми для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Grzкda v. Poland», № 43572/18, § 257, від 15 березня 2022 року).
Згідно з принципом процесуальної економії штучне «подвоєння» судового процесу є неприпустимим з огляду на те, що вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, про що Велика Палата Верховного Суду неодноразово налогошувала (постанови від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16, від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16).
Як зазначалось вище, суб`єктивні права не можуть бути об`єктом захисту в окремому провадженні, оскільки не можуть бути предметом судової діяльності матеріальні правовідносини. Матеріально-правовий спір в окремому провадженні не вирішується, а встановлюються факти та стани, що мають юридичне значення.
Зазначене унеможливлює штучне «подвоєння» процесу, яке можливе, як правило, лише в позовному провадженні, де наявний спір про право. А в окремому провадженні встановлюється лише юридичний факт або стан. Інший підхід до вирішення цього питання може призвести до висновку про «зайвість» у ЦПК України норм про окреме провадження та встановлення певних юридичних фактів.
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 04 січня 2023 року в справі № 198/99/15-ц, спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Сутність справ окремого провадження полягає в підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження.
Законодавцем визначено, що у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення і мати безспірний характер.
Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 335/10025/20.
У справі, що переглядається предметом розгляду є встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю заявниці з покійною сусідкою. Метою встановлення такого факту є можливість отримати спадщину після смерті сусідки, заінтересована особа Чернівецька міська рада, оскільки спадкоємців у покійної немає.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За приписами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Нормами статті 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Статтею 1277 ЦК України встановлено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Як вказувалось вище, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Разом із цим судом першої інстанції враховано, що заінтересованою особою - Чернівецькою міською радою подано клопотання щодо необхідності залишення заяви без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право.
Той факт, що Чернівецька міська рада не порушувала питання про визнання спадщини відумерлою, не спростовує висновків суду про те, що з моменту відкриття спадщини відповідно до статті 1277 ЦК України Чернівецька міська рада має свій інтерес щодо спадкового майна. 
Крім того, колегією суддів враховано, що покійна ОСОБА_2 спадкоємців першої-третьої черги не мала, а заявниця ОСОБА_1 набуде статусу спадкоємця четвертої черги лише у разі доведення факту, про встановлення якого вона просить суд ухвалити судове рішення, в протилежному випадку у міської ради з`явиться право звертатися до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою. Таким чином, від встановлення цього факту безпосередньо залежить питання щодо належності права власності на майно спадкодавця.
Враховуючи наведене, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки з матеріалів справи встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2024 року у справі №641/683/23.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо залишення заяви без розгляду.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з позовом про захист своїх прав, які вважає порушеними, невизнаними чи оспореними, із належним дотриманням норм цивільного процесуального законодавства та у порядку, який визначено ЦПК України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівців від 12 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена судом 08 червня 2026 року.
Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: О.О. Одинак
І.Б. Перепелюк