Справа № 450/6075/25 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 33/811/725/26 Доповідач: Романюк М. Ф. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника – адвоката Кульченко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2026 року про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП,

встановив:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення в межах санкції ст. 122-4 КУпАП у виді штрафу в розмірі 3400 (три тисячі чотириста) грн. в дохід держави.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , в дохід держави 605 грн. 60 коп. судового збору.
Згідно з постановою судді, 11.12.2025 року о 13 год. 15 хв. на вул. Григорія Сковороди, в с. Сокільники, Львівського р-ну, Львівської обл., при виїзді на автодорогу Т1416, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Фіат» номерний знак НОМЕР_1 , будучи причетним до ДТП, залишив місце події, неповідомивши при цьому орган чи підрозділ поліції, чим порушив вимоги пункту 2.10 «А» ПДР України і вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП.
Не погоджуючись з даною постановою особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, скасувати постанову суду, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що строк було пропущено з об`єктивних та незалежних від скаржника причин.
Вказує, що фізичний стан скаржника та необхідність тривалої реабілітації позбавили ОСОБА_1 можливості особисто брати участь у підготовці скарги чи узгодженні правової позиції у встановлений законом строк.
Зазначає, що захисник також перебувала у стані, що перешкоджав наданню правової допомоги.
Окрім того, постанова суду було прийнята 10.02.2026 року, проте судом така не була проголошена.
Вказує, що повний текст документа було доставлено до електронного кабінету адвоката лише 11.02.2026 року.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що постанова суду прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, є незаконною та необґрунтованою.
Звертає увагу на те, що під час вимушеної зупинки на газоні жодного механічного контакту з іншими авто, перешкодами чи людьми не було, ОСОБА_1 об`єктивно не усвідомлював та не міг усвідомлювати своє причетність до ДТП.
Окрім того, оскільки шкоди майну третіх осіб не завдано, подія не є ДТП, а отже не могло бути й залишення місця пригоди.
Вказує, що якщо обвинувачення стверджує, що порушення було о 13:15, а докази свідчать, що в цей час водій не був за кермом, отже описаної події в протоколі не існує.
Зазначає, що повертаючись після служби ОСОБА_1 виявив технічну несправність автомобіля, відповідно до п. 12.3 ПДР негайно вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, безпечної для інших учасників руху.
Окрім того, зазначає, що ОСОБА_1 був змушений залишити транспортний засіб та попрямувати до місця проживання виключно з метою зарядки мобільного пристрою для подальшого виклику служби евакуації несправного авто.
Стверджує, що про відсутність будь-якого умислу на приховування свідчить той факт, що під час першої телефонної розмови з працівниками поліції (о 14:08) ОСОБА_1 добровільно надав актуальну інформацію про своє місцезнаходження.
Акцентує увагу на тому, що діючи в умовах несправності гальм, ОСОБА_1 був змушений здійснити виїзд на газон, що було єдиним доступним способом уникнути зіткнення з іншими об`єктами на кільцевій розв`язці та запобігти перекиданню автомобіля.
Зазначає, що вказані дії повністю підпадають під ознаки ст. 17 КУпАП (крайня необхідність), оскільки заподіяна шкода є значно меншою, ніж та, що могла настати внаслідок некерованого руху авто на розв`язці.
Заслухавши виступ особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Кульченко М.В., які підтримали подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Матеріалами справи підтверджуються доводи апелянта щодо причин пропуску строку апеляційного оскарження. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому його слід поновити.
Статтею 245 КУпАП визначено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Водночас, положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення та досліджених доказів апеляційним судом встановлено, що 11.12.2025 року о 13 год. 15 хв. на вул. Григорія Сковороди, в с. Сокільники, Львівського р-ну, Львівської обл., при виїзді на автодорогу Т1416, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Фіат» номерний знак НОМЕР_1 , будучи причетним до ДТП, залишив місце події, неповідомивши при цьому орган чи підрозділ поліції, чим порушив вимоги пункту 2.10 «А» ПДР України і вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП.
Відповідно до п. 2.10 «А» Правил дорожнього руху України, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.
Всупереч вказаного припису, ОСОБА_1 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому, апеляційний суд враховує, що відповідно до загальних положень ПДР, п.1.3 вказує, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП, яке передбачає відповідальність за залишення місця дорожньо-транспортної пригоди. Це правопорушення, об`єктом якого є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, виражається в умисному або необережному залишенні місця ДТП особою, яка причетна до цієї пригоди, без дозволу уповноважених на те осіб або без надання необхідної допомоги потерпілим.
Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про відсутність події і складу адміністративного правопорушення, оскільки висновки суду першої інстанції підтверджуються сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суддя відповідно до вимог ст. 251, 252 КУпАП дав належну оцінку.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 537792 від 11.12.2025 року та його копіями, копіями протоколів про адміністративні правопорушення серії ЕПР1 № 537786 від 11.12.2025 року, серії ЕПР1 № 537799 від 11.12.2025 року, постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6323914 від 11.12.2025 року, електронним та письмовим рапортами від 11.12.2025 року, схемою місця ДТП від 11.12.2025 року, копією постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.02.2026 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням адміністративної відповідальності у виді штрафу розміром 850 грн.
Зазначені докази, які були повторно досліджені в ході апеляційного розгляду справи, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
Враховуючи сукупність вищевказаних доказів, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянувши справу, прийшов до правильного висновку про їх достатність для встановлення вини ОСОБА_1 та обґрунтовано визнав його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
Апеляційний суд не бере до уваги доводи апелянта про те, що дії ОСОБА_1 повністю підпадають під ознаки ст. 17 КУпАП (крайня необхідність), з огляду на таке.
Згідно зі ст. 18 КУпАП крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі ст. 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.
В судовому засіданні апеляційної інстанції не встановлено жодної з обставин, передбачених ст.18 КУпАП, а тому доводи ОСОБА_1 в цій частині є непереконливими.
Апеляційний суд досліджуючи матеріали справи приходить до обґрунтованого переконання про те, що висновки суду першої інстанції з приводу заперечень поданих в суді першої інстанції та викладені доводи в апеляційній скарзі, які є аналогічними запереченням, є обґрунтованими належним чином та апеляційний суд не вбачає жодних підстав не погоджуватися із зазначеними висновками.
При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та є способом його самозахисту.
Отже, постанова суду першої інстанції є законна і обґрунтована, підстав для її скасування в частині визнання ОСОБА_1 винним та накладення адміністративного стягнення, наведених в апеляційній скарзі останнього, апеляційний суд не знаходить.
Водночас, відповідно до п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору, під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 являється учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що постанову суду першої інстанції слід змінити, а саме виключити посилання суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

поновити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження постанови судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2026 року.
Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - задоволити частково. 
Постанову судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП - змінити. 
Виключити з резолютивної частини постанови посилання суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп.
В іншій частині постанову залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя   М.Ф. Романюк