ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
25.05.2026	Справа № 910/2482/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.
за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АБ31" 
до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" 
про стягнення 2 122 887, 35 грн

Представники учасників справи:
Від позивача: Білик М.П.;
Від відповідача: Плясун О.І.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АБ31" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - відповідач) про стягнення 2 122 887, 35 грн, з яких: 2 105 581, 20 грн основний борг та пеня у розмірі 17 306, 15 грн. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем порушено умови Договору поставки № 195/24/16-25 від 20.02.2025 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути вищевказану суму та нараховує пеню.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2026 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено 13.04.2026.
16.03.2026 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи, а саме Акту звірки взаємних розрахунків.
17.03.2026 через систему "Електронний суд" та одержано судом 18.03.2026 від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просить суд вжити заходів щодо забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АБЗ1" до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про стягнення заборгованості у вигляді накладення штрафу на грошові кошти, що належать відповідачу, які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах у межах суми позову у розмірі 2 122 887, 35 грн.
20.03.2026 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.
27.03.2026 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав на те, що позивачем не доведено поставки продукції на суму 1 786 611, 60 грн.
Крім того, відповідач вказав на те, що позивачем до матеріалів справи долучено копії довіреностей, які не містять підписів уповноважених осіб на отримання продукції, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
30.03.2026 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач заперечив щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та надав для долучення до матеріалів справи копії видаткових накладних на суму 1 786 611, 60 грн.
03.04.2026 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2026 закрито підготовче провадження по справі № 910/2482/26 та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.05.2026.
Представник позивача у судовому засіданні 04.05.2026 підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 04.05.2026 заперечив проти заявлених позовних вимог.
Судом у судовому засіданні 04.05.2026 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про оголошення перерви по розгляду справи по суті на 25.05.2026.
Представник позивача у судовому засіданні 25.05.2026 підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні 25.05.2026 заперечив проти заявлених позовних вимог.
Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 25.05.2026.
У судовому засіданні 25.05.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АБЗ1» (далі - Постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - Покупець) було укладено Договір поставки №195/24/16-25 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Постачальник зобов`язується виготовляти та передавати у власність Покупцю асфальт (далі - Продукція) згідно зі Специфікацією (Додаток №1 до Договору) в кількості, вказаній в письмових заявках Покупця, а Покупець зобов`язується приймати та своєчасно здійснювати оплату замовленої Продукції. 
Пунктом 1.2. Договору передбачено, Продукція передається Покупцю партіями. Партією Продукції вважається її найменування, асортимент, кількість, що вказані у письмовій заявці Покупця. 
Згідно з пунктом 2.1. Договору продукція постачається протягом строку дії даного Договору окремими партіями за письмовими заявками Покупця, в яких вказується номенклатура та кількість Продукції. Враховуючи специфіку виготовлення Продукції, Покупець направляє постачальнику щоденні заявки на поставку Продукції, що сформовані на підставі письмової заявки Покупця. 
Відповідно до пункту 2.2. поставка Продукції здійснюється в межах м. Києва на умовах EXW (передано на складі Постачальника), згідно міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року. 
Перехід права власності на Продукцію до Покупця відбувається з моменту передачі йому Продукції та підписання накладних на Продукцію. Передача Продукції від Постачальника Покупцю здійснюється за належним чином оформленою видатковою накладною, в якій зазначається найменування Продукції, кількість в одиницях вимірювання, ціна Продукції та загальна вартість Продукції. (пункти 2.5, 2.6. Договору).
Згідно з пунктом 3.1. Договору передача Продукції здійснюється в пункті поставки згідно п.2.2. Договору. Місце відвантаження: на умовах само вивозу в межах міста Києва, за адресами: 03134, м. Київ, вул. Дев`ятого Травня, 49; 03045, м. Київ, вул. Новопирогівська, 60. 
Пунктом 3.2 Договору визначено, що датою поставки Продукції вважається дата отримання Продукції уповноваженим представником Покупця, що підтверджується його підписом на видатковій накладній. 
Відповідно до положень пункту 5.1. Договору, розрахунки за кожну поставлену партію Продукції здійснюються на підставі рахунку-фактури Постачальника, який виписується відповідності до письмової заявки Покупця та Специфікації. Покупець здійснює оплату Продукції протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з моменту отримання Продукції від Постачальника шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. 
Згідно з пунктом 5.2. Договору загальна сума Договору складає 8 880 000 грн. 00 коп. (вісім мільйонів вісімсот вісімдесят тисяч грн. 00 коп.), в тому числі сума без ПДВ - 7 400 000 грн. 00 коп. (сім мільйонів чотириста тисяч грн. 00 коп.), ПДВ 1480 000 грн. 00 коп. (один мільйон чотириста вісімдесят тисяч грн. 00 коп.). 
Відповідно до пункту 6.2 Договору у випадку порушення виконання умов п. 5.1 Договору, Покупець сплачує пеню Постачальнику в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла на період за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.
Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2025 року (п. 12.1 Договору).
Так, на виконання умов Договору позивач починаючи з 01.05.2025 року поставив Товар відповідачу, що підтверджується Актом звірки взаєморозрахунків станом на 12.08.2025 року та наступними видатковими накладними: №1171 від 12.08.2025; №1150 від 08.08.2025; №1142 від 07.08.2025; №1135 від 06.08.2025; №1124 від 05.08.2025; №1102 від 04.08.2025; №1076 від 01.08.2025; №829 від 30.06.2025; №809 від 27.06.2025; №791 від 26.06.2025; №777 від 25.06.2025; №749 від 23.06.2025; №725 від 19.06.2025; №719 від 18.06.2025; №689 від 17.06.2025; №681 від 16.06.2025; №658 від 12.06.2025; №651 від 11.06.2025 №639 від 10.06.2025; №625 від 09.06.2025; №614 від 06.06.2025; №631 від 04.06.2025; №556 від 02.06.2025; №529 від 30.05.2025; №514 від 29.05.2025; №523 від 22.05.2025; №495 від 20.05.2025; №547 від 19.05.2025; №466 від 14.05.2025; №441 від 13.05.2025; №436 від 12.05.2025; №428 від 09.05.2025; №423 від 08.05.2025; №403 від 07.05.2025; №384 від 05.05.2025; №352 від 01.05.2025; №1070 від 29.07.2025; №1046 від 25.07.2025; №1043 від 24.07.2025; №1035 від 23.07.2025; №1022 від 22.07.2025; №1007 від 21.07.2025; №1001 від 18.07.2025; №991 від 17.07.2025; №983 від 16.07.2025; №973 від 15.07.2025; №960 від 14.07.2025; №923 від 09.07.2025; №898 від 07.07.2025; №876 від 04.07.2025; №872 від 03.07.2025; №852 від 02.07.2025; №1207 від 18.08.2025; №1208 від 19.08.2025; №1209 від 20.08.2025; №1210 від 21.08.2025; №1257 від 25.08.2025; №1258 від 27.08.2025; №1259 від 28.08.2025; №1302 від 01.09.2025; №1303 від 03.09.2025; №1306 від 05.09.2025; №1307 від 08:09:2025; №1308 від 09.09.2025: №1323 від 10.09.2025; №1331 від 15.09.2025; №1343 від 16.09.2025; №1371 18.09.2025; №1344 від 22.09.2025; №1352 від 24.09.2025; №1354 від 25.09.2025; №1409 03.10.2025: №o1380 від 08.10.2025; №1394 від 09.10.2025; №14 1o від 10,10.2025; №1427 13.10.2025; №1453 від 17.10.2025; №1471 від 20.10.2025; №1482 від 21.10.2025; №1501 від 23.10.2025; №1511 від 24.10.2025; №1535 від 27.10.2025; №1546 від 29.10.2025; №1616 від 03.11.2025; №1626 від 04.11.2025; №1639 від 05.11.2025; №1669 від 06.11.2025; 07.11.2025; №1695 від 10.11.2025; №1715 від 12.11.2025; №1731 №1759 №1781 №1650 від 13.11.2025: №1741 від 14.11.2025; від 17.11.2025; №1760 від 18.11.2025; від 19.11.2025; №1821 від 04.12.2025; №1898 від 05.12.2025; №1925 від 08.12.2025; №1946 від 09.12.2025; №1960 від 10.12.2025; №1974 від 11.12.2025; №1999 від 17.12.2025; №2018 від 18.12.2025; №2027 від 25.11.2025; №1839 від 27.11.2025; №1852 від 28.11.2025; №1880 від 03.12.2025; №1891 від 19.12.2025; №2042 від 23.12.2025.
Як вказує позивач, вищевикладені накладні підписані уповноваженими представниками відповідача, які діяли на підставі довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей № 2000204 від 30.06.2025; №2Д00262 від 30.07.2025; №2Д00376 від 30.09.2025; №2000581 від 05.12.2025, копії яких долучено до матеріалів справи.
Позивач звернувся до відповідача з претензію № 41 від 18.02.2026, в якій просив сплатити заборгованість у розмірі 2 105 581, 20 грн. Вказана претензія була надіслана відповідачу на адресу: 01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок 1 а, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та накладною № 0302213025933.
Відповідач відповідь на вказану претензію не надав, заборгованість не сплатив.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що ним виконано зобов`язання у повному обсязі, замовлений Товар було своєчасно поставлено та прийнято представником відповідача без зауважень по якості, кількості та комплектності на суму 3 789 895, 20 гривень, проте відповідачем порушено умови Договору поставки № 195/24/16-25 від 20.02.2025 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар. 
Відповідач сплатив товар частково у сумі 1 684 314,00 гривень, що підтверджується банківською довідкою від 26.02.2026 року, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути суму у розмірі 2 105 581, 20 грн та пеню у розмірі 17 306, 15 грн.
Відповідач у відзиві на позовну заяву, заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (частина 1, пункт 2 частини 2 стаття 11 Цивільного кодексу України).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина 1, 2 стаття 202 Цивільного кодексу України).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 стаття 509 Цивільного кодексу України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 стаття 626 Цивільного кодексу України).
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов Договору поставки № 195/24/16-25 від 20.02.2025 здійснив поставку товару, що підтверджується підписаними видатковими накладними, які долучені позивачем до матеріалів справи.
Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з п. 5.1 Договору Покупець здійснює оплату Продукції протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з моменту отримання Продукції від Постачальника шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. 
Однак, відповідач в порушення умов Договору поставки № 195/24/16-25 від 20.02.2025 свої зобов`язання щодо оплати товару виконав частково у сумі 1 684 314, 00 грн, що підтверджується банківською довідкою від 26.02.2026 року, у зв`язку з чим у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 2 105 581, 20 грн.
Крім того, в матеріалах справи наявний Акт звірки взаємних розрахунків між сторонами, який підписаний як позивачем, так і відповідачем, з якого вбачається наявність заборгованості у відповідача у розмірі 2 105 581, 20 грн. 
Інших доказів оплати матеріали справи не містять та не були надані відповідачем.
Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки № 195/24/16-25 від 20.02.2025 щодо оплати вартості поставленого товару у розмірі 2 105 581, 20 грн, строк оплати якого настав, суд дійшов висновку про наявність у відповідача основної суми заборгованості у вищезазначеному розмірі.
Крім того позивачем нараховано до стягнення з відповідача суму пені у розмірі 17 306, 15 грн на суму заборгованості 2 105 581, 20 грн за період з 07.02.2026 по 26.02.2026, про що суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 6.2 Договору передбачено, що у випадку порушення виконання умов п. 5.1 Договору, Покупець сплачує пеню Постачальнику в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла на період за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.
Відтак, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені у розмірі 17 306, 15 грн, суд приходить до висновку, що розрахунок суми пені є обґрунтованим та арифметично правильним та стягненню з відповідача підлягає сума пені у розмірі 17 306, 15 грн.
Щодо заперечень відповідача у відзиві на позовну заяву щодо того, що довіреність № 2Д00204 від 30.06.2025 не містить ні печатки відповідача, ні підпису керівника підприємства, суд зазначає, що відповідачем підписано видаткові накладні. Які долучені позивачем до матеріалів справи, як представником позивача, так і представником відповідача, жодних заперечень з приводу того, що товар було прийнято неуповноваженою особою відповідача не було зазначено при прийомі товару, а тому такі доводи визнаються судом необґрунтованими та безпідставними.
Згідно з ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АБ31" до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про стягнення 2 122 887, 35 грн задовольнити.
2.  Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (адреса: 01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок 1а; код ЄДРПОУ 03327664) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АБЗ1" (адреса: 01042, місто Київ, вулиця Джона Маккейна, будинок 40; код ЄДРПОУ 44583855) основний борг у розмірі 2 105 581 (два мільйони сто п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят одну) грн 20 коп, пеню у розмірі 17 306 (сімнадцять тисяч триста шість) грн 15 коп, а також витрати по сплаті судового збору 31 843 (тридцять одну тисячу вісімсот сорок три) грн 31 коп.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.06.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова