ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 446/1842/18
провадження № 61-9053св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ;
особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, -  ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Зеленіна Сергія Сергійовича на постанову Львівського апеляційного суду від 13 червня 2025 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що з 23 вересня 1989 року вона та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, в період якого 26 березня 2008 року ними за спільні кошти було придбано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було оформлено на ОСОБА_2 .

З часом відповідач почав наголошувати на тому, що зазначений житловий будинок є його особистою власністю, а тому він може розпоряджатися ним на власний розсуд. При цьому ОСОБА_2 неодноразово вимагав, щоб вона покинула будинок. 

Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину набутого за час шлюбу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 19923899).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 квітня 2019 року у складі судді Костюк У. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину набутого за час шлюбу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 19923899).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок придбаний під час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та позивачці належить його 1/2 частина.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із судовим рішенням місцевого суду, 26 серпня 2024 року представник ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - адвокат Дяків В. Б. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про права, свободи та законні інтереси ОСОБА_3 , не залучивши її до участі в справі, оскільки вона є кредитором ОСОБА_2 за його зобов`язаннями за кредитним договором від 26 березня 2008 року № 001-В/80 та іпотекодержателем за договором іпотеки від 26 березня 2008 року, укладеними з Акціонерним банком «Факторіал-Банк» (далі - АБ «Факторіал-Банк») на придбання нерухомого майна. 

Позивачка ОСОБА_1 , як дружина позичальника, надавала письмову згоду на укладення договору кредиту та передачу в іпотеку спірного будинку, тобто їй було достеменно відомо, що вказаний житловий будинок в цілому передано ОСОБА_2 в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, укладеним її чоловіком за її письмової згоди, а також про наявність на розгляді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області справи № 465/4265/18 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за цим кредитним договором, оскільки ОСОБА_1 була третьою особою та брала участь у розгляді цієї справи через представника.

Відтак, ОСОБА_3 вважає, що звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, намагаючись у такий спосіб не допустити звернення стягнення на майно боржника, перешкодити виконанню майбутнього рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту від 26 березня 2008 року. 

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року поновлено представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 квітня 2019 року та відкрито апеляційне провадження у справі за його апеляційною скаргою вказане рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій щодо поділу майна подружжя використовувався учасниками для ухилення від повернення ОСОБА_3 боргу за рішенням Кам?янко-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року у справі № 465/4265/18. 

Апеляційний суд дійшов до такого висновку, посилаючись, зокрема на те, що з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 звернулася 20 вересня 2018 року після звернення 18 липня 2018 року ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, зобов`язання за яким забезпечено спірним майном.

За таких обставин, оцінивши дії позивачки, якій було достовірно відомо про перебування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в іпотеці та наявність у ОСОБА_2 боргу за кредитним договором, виконання якого забезпечено зазначеним іпотечним майном, вживання ним дій, спрямованих на невиконання рішення суду про повернення боргу ОСОБА_6 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що дії позивачки та відповідача ОСОБА_2 були спрямовані на порушення прав та законних інтересів стягувача ОСОБА_7 та ухилення ОСОБА_2 від повернення боргу за рішенням суду.

Наведене свідчить про наявність неправомірної мети та недобросовісної поведінки, що позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання їм захисту судом.

Крім того, при вирішенні спору про поділ майна подружжя, відповідач ОСОБА_2 не повідомив суд про те, що можливе рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 може вплинути на права та інтереси ОСОБА_3 як іпотекодержателя спірного майна, та як наслідок, вона не була залучена судом до участі у справі, хоча ухвалене у справі рішення безпосередньо вплинуло на її права та інтереси.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11 липня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Зеленін С. С. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 13 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 2, 3, 4 частини другої статті 389, пунктів 3, 4 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована необхідністю відступити від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц, від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15, від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19, від 07 серпня 2024 року у справі № 501/3714/22, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Також заявник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень статей 182, 222, 352, 362 ЦПК України, у подібних правовідносинах. Крім того, апеляційний суд не розглянув клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі та заяву про закриття провадження у справі, а також встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області.

26 вересня 2025 року справа № 446/1842/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Зеленіна С. С. мотивована тим, що 14 лютого 2025 року він в інтересах  ОСОБА_2 подав до апеляційного суду клопотання про зупинення провадження в цій справі до набрання законної сили рішенням Кам?янко-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року у справі № 465/4265/18, яке переглядалося в апеляційному порядку, а 06 травня 2025 року - заяву про закриття провадження у справі, посилаючись на відсутність предмета спору, оскільки права та інтереси ОСОБА_3 не порушуються оскаржуваним нею рішенням про поділ майна подружжя, однак апеляційний суд не розглянув вказані заяву та клопотання.

В свою чергу, постановою Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року у справі № 465/4265/18 апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Яцук Г. М. та представника ОСОБА_2 - адвоката Зеленіна С. С. було задоволено частково, рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором кредиту № 001-В/80 від 26 березня 2008 року у розмірі 286 942,46 грн, яка складається з: 136 582,38 грн - простроченої заборгованості за кредитом; 150 360,08 грн простроченої заборгованості за відсотками. В задоволенні інших вимог відмовлено.

06 травня 2025 року в судовому засіданнівін висловив прохання представнику ОСОБА_3 , а також 04 червня 2025 року звернувся із заявою безпосередньо до ОСОБА_3 про повідомлення реквізитів банківського рахунку для перерахування коштів на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року у справі № 465/4265/18, однак відповідей не отримав. 

Таким чином, не розглянувши клопотання про зупинення провадження та заяви про закриття провадження у справі, не беручи до уваги факт скасування рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року у справі № 465/4265/18 про стягнення боргу (яке було єдиною підставою для відкриття апеляційного провадження), 13 червня 2025 року апеляційний суд ухвалив по справі рішення з грубим порушенням норми процесуального права, зокрема статей 43, 182 ЦПК України. 

В даному випадку відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права, зокрема норм статей 182, 222, 362 ЦПК України у подібних правовідносинах щодо того, чи має право суд апеляційної інстанції ухвалювати постанову по суті справи, не вирішивши жодне клопотання/заяву сторони по справі.

Також відсутній висновок Верховного Суду з приводу застосування норм частини першої статті 352 ЦПК України щодо права особи (кредитора сторони спору), яка не брала участі у справі, на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, якщо суд першої інстанції фактично не вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, оскільки не є порушеним право кредитора наявністю рішення суду про поділ майна подружжя (частини майна, що належить боржнику достатньо для погашення кредиту, а боржник виявляє намір добровільно погасити кредит).

Оскільки рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року у справі № 465/4265/18 про стягнення боргу було скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року, то суд апеляційної інстанції в цій справі встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Суд апеляційної інстанції безпідставно послався на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц, від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15, від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19, від 07 серпня 2024 року у справі № 501/3714/22, не врахувавши тих обставин, що:
- поділ майна подружжя було здійснено без наміру завдати шкоди іншій особі чи шляхом зловживання правом, так як відсутні докази неможливості виконання рішення суду про стягнення боргу, спричинені поділом майна, лише лист приватного виконавця про неможливість звернення на все майно одразу, тобто виконання рішення суду загалом було можливим;
- поділ спільного майна подружжя не використовувався боржником ОСОБА_2 для уникнення сплати боргу чи ухилення від виконання судового рішення про стягнення боргу, а навпаки він готовий був добровільно виконати рішення суду, що абсолютно не врахував суд апеляційної інстанції;
- будинковолодіння, яке було поділено між подружжям, не було виключено з під звернення стягнення на час виконання судового рішення, тому приватний виконавець міг звертати стягнення на таке майно;
- на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року у справі № 465/4265/18 про стягнення боргу було скасоване, тому ОСОБА_3 , яка не була учасником спору, не мала права на подання апеляційної скарги;
- подружжя має повне право на поділ майна, якщо такий поділ не порушує права третіх осіб, і не може бути порушено судом з формальних підстав.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд апеляційної інстанції мав би відступити від висновків Верховного Суду, на які послався в оскаржуваній постанові або ж прийти до переконання про неподібність правовідносин.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом.

23 вересня 1989 року між ОСОБА_1 . ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, повторно виданим Палацом урочистих подій м. Львів 11 липня 1990 року (а.с.9).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26 березня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу № 1331 від 25 березня 2008 року ОСОБА_2 зареєстрований власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

26 березня2008 року між АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 001-В/80 на придбання нерухомого майна, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на суму 70 000 доларів США строком до 25 березня 2026 року з відтермінуванням по сплаті кредиту на 12 місяців з платою за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних (а.с.109-118).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26 березня 2008 року між ОСОБА_2 та АТ «Факторіал-Банк» було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.119-123).

12 червня 2018 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_5 було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого ОСОБА_5 набув право вимоги за кредитним договором № 001-В/80 від 26 березня 2008 року та договором іпотеки від 26 березня 2008 року, позичальником/іпотекодавцем згідно яких є ОСОБА_2 (а.с.126-130)

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, 18 липня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором кредиту №001-В/80 від 26 березня 2008 року в розмірі 1 601 039,10 грн (а.с.131-134).

Після пред`явлення вищевказаного позову про стягнення боргу, 21 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Ухвалою Кам?янко-Бузького районного суду Львівської області від 21 березня 2023 року до участі у справі № 465/4265/18 про стягнення боргу, як правонаступника позивача ОСОБА_5 , залучено ОСОБА_3 (а.с.141).

Рішенням Кам?янко-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року у справі № 465/4265/18 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором кредиту № 001-B/80 від 26 березня 2008 року у розмірі 1 601 039,10 грн, яка складається з: 136 582,38 грн простроченої заборгованості за кредитом; 1 303 138,18 грн строкової заборгованості за кредитом; 150 360,08 грн простроченої заборгованості за відсотками; 10 358,46 грн строкової заборгованості за відсотками.

На виконання зазначеного рішення суду 12 березня 2024 року Камянка-Бузьким районним судом Львівської області видано виконавчий лист № 465/4265/18, який ОСОБА_3 було пред`явлено до виконання та постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. від 18 березня 2024 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 (а.с.142-145).

Листом приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. від 22 серпня 2024 року було повідомлено ОСОБА_3 про те, що в ході здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_1 було з`ясовано, що станом на 2024 рік за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотечне нерухоме майно житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_1 згідно заочного рішення Кам?янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 квітня 2019 року. Відтак, з метою примусового виконання рішення Кам?янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту №001-B/80 від 26 березня 2008 року у розмірі 1 601 039,10 грн в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 не видається за можливе звернути стягнення в цілому на іпотечне нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не є боржником згідно виконавчого документу (а.с.147).

Постановою Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року у справі № 465/4265/18 апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Яцук Г. М. та представника ОСОБА_2 - адвоката Зеленіна С. С. було задоволено частково, рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором кредиту № 001-В/80 від 26 березня 2008 року у розмірі 286 942,46 грн, яка складається з: 136 582,38 грн - простроченої заборгованості за кредитом; 150 360,08 грн простроченої заборгованості за відсотками. В задоволенні інших вимог відмовлено.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Зеленіна С. С. підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частина перша статті 69 СК України встановлює, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Установивши, що спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний під час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ цього майна між сторонами та визнання за ОСОБА_1 права власності на його 1/2 частину.

Відповідач погодився з рішенням суду першої інстанції, оскільки не оскаржував його в апеляційному порядку, а в касаційній скарзі просить залишити його в силі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про поділ спільного майна подружжя, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги  ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, дійшов помилкового висновку про неможливість поділу вищевказаного будинку між подружжям з підстав його перебування в іпотеці.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. [...] Отже, положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».

Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 зазначено, що у разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем.

За таких обставин доводи  ОСОБА_3 про те, що майно, поділене між сторонами, є предметом іпотеки та впливає на її права і обов`язки, є необґрунтованими і спростовуються змістом положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», з яких вбачається, що перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , зазначених вимог не врахував, належним чином не з`ясував та не перевірив доводів апеляційної скарги про те, що рішення суду про поділ майна подружжя впливає на права і обов`язки  ОСОБА_3 як іпотекодержателя, а також не встановив, що така позовна заява була подана сторонами за попередньою домовленістю з метою уникнення відповідальності за кредитним договором, у зв`язку із чим помилково скасував правильне по суті судове рішення.

З огляду на приписи частини п`ятої 82 ЦПК України, особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження №12-6гс20), у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 752/21064/15 (провадження № 61-8439св19).

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Натомість, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Зеленіна Сергія Сергійовича задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 13 червня 2025 року скасувати, а заочне рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 квітня 2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович