ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 201/8323/19
провадження № 51-998км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
представника потерпілого  ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_8  (у режимі відеоконференції),
виправданих ОСОБА_9  (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_11 ? адвоката ОСОБА_12 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року та касаційну скаргу прокурора ОСОБА_13 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року щодо 

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, 

ОСОБА_9 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, раніше не судимого,

які обвинувачувались у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року ОСОБА_10 й ОСОБА_9 визнано невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, і виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК) у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено ними.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 11 грудня 2025 року змінив вирок місцевого суду, доповнивши його резолютивну частину рішенням про розподіл процесуальних витрат, а саме процесуальні витрати на проведення судово-медичних експертиз від 06, 16, 20 й 29 листопада 2018 року №1132, 1174, 1113 і 3909е відповідно відніс на рахунок держави.

У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду,  ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, а саме в тому, що вони разом з не встановленими в ході досудового розслідування особами, матеріали стосовно яких виділено в окреме кримінальне провадження, 26 вересня 2018 року близько 20:10, перебуваючи на паркувальному майданчику ТЦ «Delmar» за адресою: просп. Гагаріна, 27, м. Дніпро, маючи злочинний умисел, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи (розбій), діючи умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, побачивши потерпілого ОСОБА_11 , який був на тому ж паркувальному майданчику, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, вступивши в попередню змову, розподіливши між собою ролі у скоєнні злочину, згідно з відведеною кожному роллю підбігли до потерпілого та по черзі почали завдавати ударів кулаками, ногами й предметом, ззовні схожим на гумовий молоток, у голову та тулуб, в результаті чого ОСОБА_14 упав на підлогу паркінгу, у такий спосіб застосувавши насилля, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, заподіявши ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому кісток носа зі зміщенням відламків, шести забійних ран у тім`яній ділянці посередині й ліворуч, у тім`яно-потиличній ділянці посередині та в потиличній ділянці ліворуч у проєкції внутрішнього кута правої брови, які належать до легких тілесних ушкоджень як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні.

Далі співучасник злочину ОСОБА_16 згідно з відведеною йому роллю, відкрито заволодів майном, яке належить потерпілому ОСОБА_11 , а саме: чоловічою сумкою «Фенді», у якій були грошові кошти в розмірі 50 000 грн, 30 дол. США, ключі від квартири з брелоком «Кріштіану Роналду» (майнової цінності для потерпілого не становить), ключі від автомобіля «Лексус» (майнової цінності для потерпілого не становить), кредитні картки АТ КБ «Приватбанк», КБ «Кліринговий дім», картка магазину «Сільпо» (майнової цінності для потерпілого не становить),водійське посвідчення, паспорти громадянина України закордонний, а також картка фізичної особи платника податків на ім`я потерпілого, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Лексус», д.н.з. НОМЕР_1 .

Потім ОСОБА_10 разом із ОСОБА_9 та не встановленими в ході досудового розслідування особами залишили місце злочину, забравши викрадене майно, яким згодом розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду.

Дії ОСОБА_10 та ОСОБА_9 сторона обвинувачення кваліфікувала за ч. 2 ст. 187 КК ? напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги й доводи осіб, які подали касаційні скарги та заперечення 

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як наслідок, непризначення покарання у межах санкції відповідної статті кримінального закону, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у вказаному суді. 

Вважає, що апеляційний суд не дотримався вимог ч. 3 ст. 404 КПК, а саме повторно не дослідив доказів і не допитав свідків, хоча місцевий суд дослідив докази не повністю та з порушеннями.

Наголошує, що визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи за фотознімками для впізнання за участю свідка ОСОБА_17 є необґрунтованим, оскільки до проведення цієї слідчої дії залучалися поняті: ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , про допит яких заявляв прокурор у суді апеляційної інстанції, однак у вказаному безпідставно було відмолено.

Крім того, зазначає, що не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_17 , та стверджує, що протоколи за участю останнього відповідають вимогам частин 2, 7 ст. 228 КПК.

На думку прокурора, суди не надали належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_11 , який чітко називав дату, час і місце вчинення злочину, а також ствердно вказував на осіб, які його вчинили, й наполягав на таких показаннях як на досудовому розслідуванні так і в судах першої та апеляційної інстанцій. До того ж показання потерпілого мають прямий логічний зв`язок з показаннями свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 і ОСОБА_17 .

Скаржник звертає увагу на сумнівність показань заінтересованих свідків сторони захисту, адже свідок ОСОБА_22 ? роботодавець ОСОБА_9 , свідок ОСОБА_23 ? його дружина, а свідок ОСОБА_24 ? дружина ОСОБА_10 . 

Також зауважує, що згадані свідки не були безпосередніми очевидцями кримінального правопорушення, а сторона захисту використала їх для забезпечення алібі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Водночас, як вважає прокурор, доводи свідка ОСОБА_22 про те, що ОСОБА_9 у день вчинення кримінального правопорушення перебував на робочому місці, спростовуються доводами свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , які в судовому засіданні повідомили, що в день вчинення кримінального правопорушення бачили ОСОБА_9 біля будинку потерпілого й чітко вказували на нього, а документ, наданий ОСОБА_22 щодо обліку робочого часу, не підтверджує фактичної присутності ОСОБА_9 на робочому місці.

Сторона обвинувачення наголошує, що, вказуючи на протиріччя між показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , суд жодним чином не обґрунтовує їх.

Прокурор стверджує, що суд апеляційної інстанції неправильно відобразив у своїй ухвалі відомості про маршрут руху та спосіб пересування ОСОБА_9 .

Вважає, що апеляційний суд визнаючи недопустимими протоколи пред`явлення для впізнання за фотознімками від 20 листопада 2018 року ОСОБА_10 й ОСОБА_9 за участю потерпілого ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_25 (кожного окремо), не аргументував свого рішення.

Представник потерпілого у касаційній скарзі просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження, при цьому вказує, що у вироку немає докладного аналізу, чому саме свідчення потерпілого недостовірні, впізнання не можна враховувати, а версія сторони захисту переконливіша. 

На думку представника потерпілого, не надано належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_26 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20  та Довгаль, результатам негласних слідчих (розшукових) дій, а також отриманню тимчасового доступу до речей і документів.

Адвокат ОСОБА_12 посилається на те, що суд не оцінив результатів СМЕ як доказ того, що потерпілий перебував у стані, який об`єктивно заважав йому давати чіткі свідчення в перші години після події (через шок і біль), а використав «плутанину» в його словах проти нього, а також не перевірив, чи відповідає результат табелювання ОСОБА_9 реальному графіку роботи підприємства, чи це лише формальний документ.

Зауважив, що суди порушили вимоги ст. 94 КПК, оскільки застосували вибірковий підхід при оцінці доказів, адже надали перевагу версії захисту без належного обґрунтування.

Стверджує, що судовий розгляд був неповним, оскільки суди свідомо ігнорували докази, які не відповідали версії захисту про алібі. Пріоритет було надано «паперовим» доказам (табелям) і зацікавленим свідкам, тим часом як об`єктивні цифрові докази (білінг телефонів у момент нападу на місці злочину) та прямі показання потерпілого було відкинуті без належної перевірки.

У касаційних скаргах містяться й інші доводи, які зводяться до незгоди з фактичними обставинами кримінального провадження, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.

У запереченнях на касаційні скарги захисник ОСОБА_7 вказує на їх невмотивованість і зазначає, що ухвалені рішення є законними та обґрунтованими, при цьому наводить свої аргументи стосовно доводів прокурора.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор частково підтримав доводи касаційної скарги представника потерпілого та повністю скаргу сторони обвинувачення.

Представник потерпілого підтримав доводи касаційних скарг та просив їх задовольнити.

Захисники та їх підзахисні просили касаційні скарги залишити без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників процесу, перевіривши доводи касаційних скарг і заперечень, матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також встановлення достовірності фактичних обставин кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Згідно з практикою Верховного Суду під час оцінки доказів слід керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

За правилами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні саме цього злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотрималися положень ст. 22 КПК.

Мотивуючи свої скарги, прокурор та представник потерпілого оспорюють безпосередність та правильність оцінки доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд згідно зі ст. 94 КПК повно та всебічно дослідив усі докази, запропоновані стороною обвинувачення, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку. 

Свій висновок щодо недоведеності того, що кримінальне правопорушення вчинене  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд зробив на підставі їх показань, аналізу показань потерпілого, свідків та аналізу доказів сторони обвинувачення, потерпілого та захисту.

Не погодившись із вироком місцевого суду, представники публічного обвинувачення та потерпілого оскаржили його в апеляційному порядку.

Доводи їх касаційних скарг за змістом та суттю майже аналогічні доводам, викладеним у апеляційних скаргах, які були предметом ретельного дослідження суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за вказаними апеляційними скаргами, обґрунтовано дійшов висновку, що викладені в скаргах доводи про безпідставне виправданняОСОБА_9 та ОСОБА_10  є необґрунтованими, а виправдувальний вирок у цій частині - законним та мотивованим. При цьому зазначив, що, виправдуючи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , місцевий суд зробив ґрунтовний аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо дотримання в повному обсязі судом першої інстанції при постановленні виправдувального вироку відносно  ОСОБА_9 та ОСОБА_10  вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК.

Апеляційний суд у межах, встановлених ст. 404 КПК, і у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку переглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд прийшов до висновків, що суди з дотриманням вимог статей 94, 370, 419 КПК перевірили доводи прокурора та представника потерпілого.

Апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи сторони обвинувачення про допустимість фактичних даних, які містяться у протоколі огляду місця події від 26 вересня 2018 року (та похідних від вказаного огляду експертиз, документів), однак навіть за цих обставин обґрунтовано дійшов висновку про відсутність достатніх, переконливих і беззаперечних доказів того, що кримінальне правопорушення скоїли  ОСОБА_10 і ОСОБА_9 .

Апеляційний суд з метою повної та всебічної перевірки доводів учасників процесу частково задовольнив клопотання сторони обвинувачення та повторно, безпосередньо дослідив докази в кримінальному провадженні, зокрема забезпечив повторний допит свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_17 , ОСОБА_25 , ОСОБА_29 , потерпілого ОСОБА_11 , дослідив письмові докази: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, від 26 вересня 2018 року, протокол огляду місця події від 26 вересня 2018 року, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 листопада 2018 року за участю свідка ОСОБА_25 , протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 листопада 2018 року за участю свідка ОСОБА_17 , висновок експерта від 06 листопада 2018 року № 1132 та висновок експерта від 16 листопада 2018 року № 1174.

Доводи прокурора стосовно того, що апеляційний суд безпідставно не задовольнив його клопотання про допит понятих ОСОБА_30 та ОСОБА_19 і це є підставою для скасування судового рішення, є непереконливими, оскільки цей суд керувався тим, що у суді першої інстанції прокурор не забезпечив допиту вказаних свідків, а намагання сторони захисту допитати їх у засіданні були безрезультатними, адже в ході виїзду за вказаною у протоколі адресою ОСОБА_30 встановлено, що будинок має сім корпусів і точне місце проживання останнього визначити неможливо, а під час виїзду за зазначеною адресою ОСОБА_19 встановлено, що такої не існує, і це підтверджується наявною у матеріалах провадження інформацією, наданою Дніпровською міською радою.

Крім того, заявивши клопотання про необхідність допиту згаданих понятих, прокурор не обґрунтував того, що на час апеляційного розгляду він був у змозі забезпечити їх допит, не посилається на такі обставини прокурор і у касаційній скарзі.

Суди надали оцінку доказам сторони обвинувачення та потерпілого, у результаті чого вони дійшли висновку, що кожен з них окремо й у сукупності беззаперечно не доводять скоєння ОСОБА_10 та ОСОБА_9 розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_11 .

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд узяв до уваги та надав оцінку показанням:
· потерпілого  ОСОБА_11 , який упізнав ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не в день нападу, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, від 26 вересня 2018 року, в якому потерпілий зазначив, що нападників бачив, проте впізнати їх не зможе, а в день пред`явлення осіб для впізнання за фотокартками, яке відбулося тільки 20 листопада 2018 року, тобто майже через два місяці після нападу;
· свідка ОСОБА_17 , який впевнено стверджував, що впізнання було проведено у відділку поліції, під час якого був присутній лише він і слідчий, а також заходила невідома дівчина;
· свідка ОСОБА_25 яка пояснила, що, коли вона з потерпілим приїхала до слідчого, їм показали фотографії ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ще двох хлопців, вони були здивовані, що їм показали їхні фото, але через певний час зійшлися з думкою слідства, що цей злочин скоїли останні.

У зв`язку з поясненнями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_21 і неможливістю встановлення місць проживання понятих ОСОБА_30 та ОСОБА_19 , для виклику їх на допит суми визнали фактичні дані протоколів пред`явлення осіб для впізнання за участю вказаних свідків недопустимими доказами.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду в частині визнання недостовірними показань свідка ОСОБА_20 , оскільки вони протирічать іншим встановленим судами обставинам.

При цьому суди обґрунтовано виснували, що не спростовано фактичних даних, повідомлених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які ніколи не визнавали вини, а також показань свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_22 , які зазначили, що в час події злочину ОСОБА_10 і ОСОБА_9 перебували в іншому місці, тож не могли вчинити цей злочин, а на підтвердження своїх показань та алібі останніх свідки й сторона захисту надали низку документів, зокрема фотознімки з геолокацією, датою та часом, які підтверджують перебування ОСОБА_10 в час вчинення злочину у кафе, а ОСОБА_9 - з ОСОБА_27 в іншому місці.

Також захисник долучив лист ПрАТ «ВФ Україна» від 25 січня 2019 року, згідно з яким за номером, яким користувався ОСОБА_9 на час вчинення кримінального правопорушення, зафіксовано 3 дзвінки, які обслуговувалися базовими станціями не в районі адреси місця вчинення злочину ( АДРЕСА_1 ).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції на підставі об`єктивної оцінки кожного наданого стороною обвинувачення доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, зробив обґрунтований висновок про недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинив ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . 

У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які фактичні дані про наявність свідка ОСОБА_31 (на якого посилається в касаційній скарзі представник потерпілого), матеріалів НСРД чи білінгу телефонів (у момент нападу на місці злочину), тому посилання представника потерпілого на вказане є необґрунтованими.

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи прокурора та представника потерпілого, викладені в касаційних скаргах, є необґрунтованими.

Ухвала суду апеляційної інстанції належно вмотивована та відповідає приписам статей 94, 370, 419 КПК.

За таких обставин, враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування судових рішень, а тому касаційні скарги прокурора та представника потерпілого задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року щодо  ОСОБА_10 та ОСОБА_9  залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3