ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 278/1224/20 
провадження № 61-10567св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач (відповідач за зустрічним позовом)-  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчук Максим Олександрович, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2024 року у складі судді Дубовік О. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 липня 2025 року у складі колегії суддів Григорусь Н. Й., Павицької Т. М., Шевчук А. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва та автомобіля об`єктом спільної сумісної власності сторін, визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва та автомобіля, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1822086800:02:001:0515, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 

Свої вимоги   ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 03 березня 2006 року він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 26 лютого 2020 року, хоча фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені з січня 2015 року. 

21 січня 2015 року позивач за кошти у сумі 72 100,00 грн, які позичив у батьків за розпискою, придбав земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1822086800:02:001:0515. 

У 2018 році позивач розпочав будівництво садового будинку на зазначеній земельній ділянці, яке на цей час не завершено. Для здійснення будівництва він також позичив кошти у загальному розмірі 11 000,00 грн та 3 000,00 дол. США. 

Відповідач жодних коштів ні на придбання земельної ділянки, ні на будівництво будинку не витрачала, у зв`язку з чим, на думку позивача, спірне майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю. 

У вересні 2020 року  ОСОБА_2  подала до суду зустрічний позов до    ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: 
- визнати земельну ділянку з кадастровим номером 1822086800:02:001:0515, площею 0,1000 га, та об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також грошові кошти у сумі 200 000,00 грн, що становлять вартість автомобіля марки «VOLKSWAGEN T-5», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , об`єктами права спільної сумісної власності подружжя; 
- поділити зазначене майно та визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки і об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 100 000,00 грн, що становить половину вартості автомобіля марки «VOLKSWAGEN T-5», припинивши право власності позивача на частку у зазначеному майні. 

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2  обґрунтовувала тим, що під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали спірне рухоме та нерухоме майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках. 

Водночас відповідач без відома та згоди позивача відчужив транспортний засіб на користь свого батька ОСОБА_3 , у зв`язку з чим вона має право на грошову компенсацію у розмірі половини вартості зазначеного майна. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Житомирський районний суд Житомирської області рішенням від 08 листопада 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовив. 

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково. 

Визнав земельну ділянку з кадастровим номером 1822086800:02:001:0515, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 

Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером: 1822086800:02:001:0515, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 

У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 січня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О., ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 1822086800:02:001:0515, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 

Як убачається з пункту 2 зазначеного договору, купівлю земельної ділянки вчинено за згодою дружини покупця ОСОБА_2 , про що остання подала відповідну заяву приватному нотаріусу. 

Відповідно до наданих розписок ОСОБА_1 отримував від свого батька ОСОБА_3 грошові кошти для придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку у період з 07 січня 2015 року до 09 травня 2018 року. 

Згідно з розпискою від 25 квітня 2017 року ОСОБА_4 , яка є сестрою ОСОБА_1 , передала останньому 3 000,00 дол. США для будівництва житлового будинку. 

З огляду на те, що спірну земельну ділянку сторони набули під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов висновку, що вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить сторонам у рівних частках. 

При цьому ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували, що спірна земельна ділянка була придбана за рахунок грошових коштів, які належали йому особисто. 

Водночас суд установив, що відповідач ОСОБА_1 відчужив спірний транспортний засіб у період перебування сторін у шлюбі, а кошти, отримані від його відчуження, були використані в інтересах сім`ї. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у частині стягнення половини вартості спірного транспортного засобу. 

Щодо поділу об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку) суд зазначив, що матеріали справи не містять даних про погодження початку будівництва спірного будинку відповідним структурним підрозділом у сфері містобудування та архітектури. Згідно з вимогами чинного законодавства виконання будівельних робіт без отримання відповідного документа вважається самочинним будівництвом. 

Отже, під час судового розгляду не встановлено, що незавершений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був набутий (створений) сторонами під час шлюбу як об`єкт нерухомого майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. 

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання зазначеного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ задоволенню не підлягають. 

Житомирський апеляційний суд постановою від 17 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Янчука М. О. залишив без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2024 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Установивши, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також врахувавши, що ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на зазначене майно, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ця земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

Посилання в апеляційній скарзі на розписки про отримання ОСОБА_1 коштів від батька та сестри для придбання спірного майна апеляційний суд визнав безпідставними, оскільки використання договору позики із зазначенням цільового призначення коштів (зокрема, для придбання конкретного майна) саме собою не є належним та достатнім доказом для спростування презумпції спільності майна подружжя, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 через представника Янчука М. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 липня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15 та у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16, від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21, від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23. 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що під час вирішення спору про поділ майна суди попередніх інстанцій не встановили належним чином обсяг спільно нажитого майна подружжя, а також не з`ясували час та джерела його придбання. 

Заявник зазначав, що ще задовго до розірвання шлюбу, починаючи з січня 2015 року, сторони фактично припинили спільне проживання та сімейні відносини, а ОСОБА_2 наміру щодо поділу майна не виявляла. 

За твердженням заявника, спірну земельну ділянку було придбано за 72 100,00 грн, які він позичив у своїх батьків, що підтверджується відповідною розпискою. Крім того, для будівництва житлового будинку він також залучив позикові кошти у загальному розмірі 11 100,00 грн та 3 000,00 дол. США. При цьому відповідач жодних коштів ані на придбання земельної ділянки, ані на будівництво будинку не витрачала, а отримані ним у позику кошти залишаються неповернутими, при цьому між сторонами договору позики досягнуто домовленості щодо їх повернення до 2025 року. 

З огляду на викладене, заявник вважав, що хоча спірне майно і було набуте під час шлюбу, проте воно придбане за його особисті кошти, у зв`язку з чим не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом його набуття під час шлюбу, а й участю кожного з подружжя коштами або працею у його придбанні. Сам собою факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до спільної сумісної власності подружжя. 

На думку заявника, він надав належні та допустимі докази, які підтверджують придбання спірного майна за рахунок його особистих коштів, чим спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на це майно. 

Водночас відповідач не надала жодних належних доказів на підтвердження того, що на момент придбання спірного майна сім`я мала спільні заощадження або що вона отримувала доходи, зокрема у вигляді заробітної плати чи з інших джерел, які могли бути використані для його придбання. 

Аргументи інших учасників справи 

У жовтні 2025 року  ОСОБА_2 через представника ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 18 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Житомирського районного суду Житомирської області. 

05 березня 2026 року матеріали справи № 278/1224/20 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 03 березня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 26 лютого 2020 року (том 1, а. с. 24-27). 

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 січня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О., ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 1822086800:02:001:0515, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (том 1, а. с. 28-30). 

У пункті 2 зазначеного договору передбачено, що купівлю земельної ділянки вчинено за згодою дружини покупця ОСОБА_2 , про що подано відповідну заяву приватному нотаріусу. 

Як убачається із заяви ОСОБА_2 , адресованої приватному нотаріусу Стражник Т. О. та посвідченої 21 січня 2015 року, вона надала згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки, на умовах і за ціною, визначених на його розсуд (том 2, а. с. 134). 

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Стражник Т. О. від 23 квітня 2021 року, за реєстром № 428 було засвідчено підпис ОСОБА_2 на заяві про згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за спільні кошти подружжя (том 2, а. с. 133). 

Розпискою від 21 січня 2015 року продавець земельної ділянки ОСОБА_7 підтвердив отримання грошових коштів від покупця ОСОБА_1 за продаж земельної ділянки АДРЕСА_1 , та відсутність будь-яких претензій до нього (том 1, а. с. 36). 

Відповідно до розписок ОСОБА_3 надавав своєму сину ОСОБА_1 грошові кошти для придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку у період з 07 січня 2015 року до 09 травня 2018 року (том 1, а. с. 31-34). 

Згідно з розпискою від 25 квітня 2017 року ОСОБА_4 , яка є сестрою ОСОБА_1 , передала останньому 3 000,00 дол. США для будівництва житлового будинку (том 1, а. с. 35). 

Матеріали справи також містять технічну документацію на будівництво житлового будинку, зокрема: 
- повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо будівництва індивідуального житлового будинку у селі Станишівка Житомирського району, де замовником зазначено ОСОБА_8 (том 1, а. с. 43-45); 
- ескіз намірів забудови (том 1, а. с. 46-116); 
- будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (том 1, а. с. 117-126); 
- робочий проєкт внутрішнього газопостачання житлового будинку (том 1, а. с. 127-163); 
- фінансові документи, що підтверджують оплату будівельних та інших матеріалів (том 1, а. с. 165-214); 
- договори та угоди, пов`язані з обслуговуванням житлового будинку (газо- та електропостачання) за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 218-232). 

Згідно з висновком експерта ОСОБА_9 відсоток будівельної готовності об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату проведення експертизи становить 51 % (том 3, а. с. 18-55). 

Як убачається з листа Територіального сервісного центру № 1841 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Житомирській області від 12 грудня 2020 року № 1227, за даними обліку за громадянином ОСОБА_1 транспортний засіб «VOLKSWAGEN T5», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , був зареєстрований 16 серпня 2011 року, однак станом на 10 грудня 2020 року за ним не значиться (том 2, а. с. 71). 

Витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ щодо зареєстрованих транспортних засобів підтверджується, що станом на 26 січня 2021 року зазначений транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_3 (том 2, а. с. 90). 

Відповідно до довідки Поліського національного університету від 23 червня 2021 року № 18/63 ОСОБА_2 працює у зазначеній установі з 25 вересня 2001 року, також у довідці наведено відомості про періоди її перебування у соціальних відпустках (том 2, а. с. 151). 

Допитані у справі свідки загалом підтвердили, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалося переважно    ОСОБА_1 за участю його родичів, а також із допомогою родичів ОСОБА_2 . Частина свідків зазначила, що земельна ділянка була придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти, водночас інші вказували на залучення позикових коштів від родичів   ОСОБА_1 . 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються тільки в частині вирішення позовів про поділ земельної ділянки, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає ці рішення лише в означеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). 

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Відповідно до положень частин другої, дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. 

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 

У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). 

Згідно з частинами першою та другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15). 

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає вказаним умовам. 

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. 

Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. 

Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22) зазначив, що учасники цивільного обороту у спорах про поділ майна нерідко намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя шляхом подання договорів позики або розписок про отримання грошових коштів, у яких зазначається, що такі кошти передані для придбання конкретного майна. Разом із тим, саме собою зазначення у договорі позики цільового призначення коштів не свідчить про їх особистий характер, оскільки регулююча дія такого договору поширюється виключно на його сторони. Отже, використання таких доказів для спростування презумпції спільності майна подружжя є необґрунтованим та неприпустимим.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 

Установивши, що спірна земельна ділянка набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, при цьому у договорі купівлі-продажу прямо зазначено про згоду дружини на її придбання, а також підтверджено, що майно набувалося за спільні кошти подружжя, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а обставини, які б спростовували презумпцію спільності такого майна, відсутні. 

За таких обставин, визнаючи за  ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права. 

Доводи касаційної скарги про те, що земельна ділянка була придбана за особисті кошти заявника, отримані у позику від батьків та інших осіб, не спростовують зазначеної презумпції, оскільки надані розписки не підтверджують, що такі кошти були виключно особистими коштами заявника, а не коштами сім`ї. Крім того, наявність нотаріально посвідченої згоди дружини на придбання майна та зазначення про спільні кошти подружжя додатково свідчать про спільний характер набуття майна. 

При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували, що заявник не надав належних і допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували придбання земельної ділянки за рахунок виключно його особистих коштів, тоді як відповідач не зобов`язана доводити зворотне за наявності презумпції, встановленої законом. 

Посилання заявника на відсутність участі відповідача у придбанні земельної ділянки чи будівництві будинку також не є підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю, оскільки відповідно до усталеної практики Верховного Суду право спільної сумісної власності подружжя виникає незалежно від розміру особистого внеску кожного з подружжя. 

Загалом доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини справи чи досліджувати докази інакше, ніж це зроблено судами попередніх інстанцій. 

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про те, що спірна земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 

Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору правильності застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення відповідно до встановлених ними обставин справи та на підставі належних і допустимих доказів, а їхні висновки не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 

Водночас колегія суддів звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначено, що під час розгляду спорів про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу такого майна є передусім питанням доказування обставин, які підтверджують або спростовують презумпцію спільної сумісної власності, що знаходить своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. При цьому саме судове рішення не створює правовий режим спільної сумісної власності, а лише підтверджує його існування. Заявлення окремої вимоги про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та зазначення відповідного висновку у резолютивній частині рішення не є необхідним способом захисту, оскільки ефективним способом захисту в таких правовідносинах є вирішення вимоги про поділ майна. 

З огляду на те, що метою заявленого ОСОБА_2 зустрічного позову був саме поділ майна, набутого під час шлюбу, а заявник не спростував презумпцію спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано застосували до спірних правовідносин режим спільної сумісної власності та поділили зазначене майно, визнавши за кожною зі сторін право на 1/2 частку. 

Разом із тим суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку щодо необхідності зазначення у резолютивній частині судового рішення про визнання спірної земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

Однак таке порушення не призвело до неправильного вирішення спору по суті, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у частині вирішення первісного та зустрічного позовів про поділ земельної ділянки - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчук Максим Олександрович, залишити без задоволення. 

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 липня 2025 рокув частині вирішення первісного та зустрічного позовів про поділ земельної ділянки залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко