печерський районний суд міста києва

Справа № 757/59295/25-ц 
пр. № 2-6534/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
представника відповідача Офісу Генерального прокурора, - Лук`яненко І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі.
У листопаді 2025 року в провадження Печерського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України, в якій він просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 2 500 000, 00 грн моральної шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач надіслав до Офісу Генерального прокурора заяву від 11 лютого 2025 року № 11-02 про вчинення суддею Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 364 та ч. 4 ст. 382 КК України, однак станом на 13 листопада 2025 року відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено.
Таким чином, на думку позивача, внаслідок незаконних дій посадових осіб Офісу Генерального прокурора, які полягають у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, у нього виникло право на звернення до суду з вимогами про стягнення моральної шкоди.
Представник відповідача Державної казначейської служби України подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач помилково визначив Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету. Казначейство вважає, що прав та законних інтересів позивача не порушувало, не є причетним до заподіювання йому будь-якої шкоди та не має жодних відомостей та даних, на підставі яких суд має встановити наявність або відсутність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Представник відповідача Офісу Генерального прокурора подав відзив на позов, в якому зазначив, що дії Офісу Генерального прокурора щодо направлення заяви позивача від 21 лютого 2025 року до Миколаївської обласної прокуратури відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки здійснені у межах передбаченої законодавством процедури розгляду заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, оскільки направлення заяви позивача для розгляду в межах компетенції не свідчить про неналежне виконання обов`язків Офісом Генерального прокурора, а є частиною законодавчо визначеної процедури, що забезпечує ефективний розгляд заяв відповідно до встановлених норм права. Водночас жодним судовим рішенням не визнано незаконним або протиправним невнесення Офісом Генерального прокурора до ЄРДР відомостей про кримінальні правопорушення за заявою позивача. ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не наведено будь- яких фактів того, що йому було дійсно завдано моральну шкоду; не вказано, якими діями відповідача її, на думку позивача, було завдано; не надано розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди. На підставі вищенаведеного, просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви.
ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.
25 листопада 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано судді Головко Ю.Г., для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
01 грудня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
20 лютого 2026 року від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву.
27 лютого 2026 року від представника відповідача Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву.
26 березня 2026 року проведено повторний розподіл судової справи між суддями, на підставі розпорядження керівника аппарату суду Ліннік Н.В., згідно якого головуючого суддю визначено Литвинову І.В.
13 квітня 2026 року від позивача Житнікова А.В. надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити.
27 квітня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач в засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, проте подав заяву про розгляд справи без його участі.
Представник відповідача Офісу Генерального прокурора Лук`яненко І.С. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.
Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути справу без участі представника.
Суд, заслухавши думку представника відповідача , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора надіслано заяву від 11 лютого 2025 року № 11-02 про вчинення суддею Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 364 та ч. 4 ст. 382 КК України, яка надійшла до Офісу Генерального прокурора 20.02.2025 та зареєстрована за № 43207-25.
Листом Офісу Генерального прокурора від 21 лютого 2025 року за вихідним № 31/5/1- 15800ВИХ-25 вказану заяву згідно з територіальною юрисдикцією надіслано для розгляду до Миколаївської обласної прокуратури, про що одночасно повідомлено заявника.
У подальшому вказану заяву 24 лютого 2025 року Миколаївською обласною прокуратурою скеровано для розгляду до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, до компетенції якого згідно з вимогами ст. 216 КПК України належить здійснення досудового розслідування за вказаними у заяві фактами.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року у справі № 757/10831/25-к у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення відмовлено.
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Статтею 56 Конституції України унормовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Пунктом 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.
Водночас, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. 
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).
Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Аналогічні положення містяться у ст. 20 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.
Вказане відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, що ст. ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірність дій цього органу, наявність шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України (п. п. 5.9, 5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), постанова Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 916/978/19).
Отже, відповідальність органів державної влади, за шкоду, яка завдана позивачу може наставати за одночасної наявності таких умов: факту незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу, наявності шкоди, завданої позивачу; причинно- наслідкового зв`язку між рішенням, дією чи бездіяльністю та завданою шкодою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, реалізація такого механізму, як оскарження дій (бездіяльності) службових осіб не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.
Зі змісту наведених правових норм вбачається, що зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Як вбачається, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що бездіяльність уповноваженої особи Офісу Генерального прокурора, яка полягає в невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою від 11 лютого 2025 року № 11-02, спричинило порушення його прав на ефективний засіб правового захисту в національному органі.
Слід зазначити, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Крім цього, пп. 3 ч. 2 ст. 307 КПК України передбачає, що за результатами розгляду скарги на бездіяльність під час досудового розслідування суддя може винести ухвалу про зобов`язання вчинити певну дію.
Неправомірність рішення і дій або бездіяльності органу державної влади може підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. Тобто, дії (бездіяльність) державних правоохоронних органів у кримінальному провадженні, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України).
Водночас жодним судовим рішенням не визнано незаконним або протиправним невнесення Офісом Генерального прокурора до ЄРДР відомостей про кримінальні правопорушення за заявою позивача.
ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не наведено будь- яких фактів того, що йому було дійсно завдано моральну шкоду; не вказано, якими діями відповідача її, на думку позивача, було завдано; не надано розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди.
Крім того, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Під немайновою шкодою, заподіяною фізичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, спричинених незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Разом з тим, позивачем не доведено факт протиправності дій чи бездіяльності уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора у справі, не надано жодних доказів приниження його ділової репутації та причинного зв`язку між вказаними негативними наслідками та протиправними діяннями заподіювачів.
Таким чином, при визначенні моральної шкоди, позивачем не зазначено конкретних підстав та обставин, які б вказували на обґрунтованість стягнення коштів з Держави, а відтак, наявність заподіяної моральної шкоди, позивачем не обґрунтована та не підтверджена відповідними доказами.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Доводи, викладені в позовній заяві, про те, що бездіяльністю посадових осіб Офісу Генерального прокурора юридичній особі-позивачу завдано моральних страждань є необґрунтованими, оскільки останнім не надано достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження протиправності дій чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора, факту спричинення моральної шкоди юридичній особі та факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) посадових осіб. Крім того, позивачем не надано доказів порушення Казначейством прав та інтересів позивача, оскільки з ним не вступало у правовідносини і жодної шкоди позивачу не завдало.
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що під час розгляду справи позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями Державної казначейської служби України та Офісу Генерального прокурора, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.
Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено .

Суддя І. В. Литвинова