ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 460/21910/25 пров. № А/857/14322/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П., Обрізко І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року (головуючий суддя Дуляницька С.М., м. Рівне) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України Панчука про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - 
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в особі комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України в особі комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій щодо не надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій;
зобов`язати Міністерство оборони України в особі комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій на підставі поданих документів надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій;
зобов`язати Міністерство оборони України в особі комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій видати ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 02 лютого 2026, позов задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України в особі комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій щодо не надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
Зобов`язано Міністерство оборони України в особі комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій на підставі поданих документів надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій.
Зобов`язано Міністерство оборони України в особі комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій видати ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Міністерство оборони України оскаржило його в апеляційному порядку, просить таке скасувати, а справу направити для розгляду до Тернопільського окружного адміністративного суду за встановленою підсудністю або у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до пункту 15 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 10.11.2022 № 369, - Комісії приймають рішення про визнання осіб учасниками бойових дій на підставі таких документів (для військовослужбовців, які у складі груп розмінування залучалися до безпосереднього виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України, або які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час):
• заява військовослужбовця (особи, звільненої з військової служби) або клопотання командира (начальника);
• копія посвідчення спеціаліста з розмінування відповідного зразка;
• витяг із наказу командира військової частини про допуск особового складу до дій у складі груп (відділень) розмінування (тралення бойових мін) на календарний рік;
• витяг із наказу командира військової частини про виїзд у складі групи (відділення) розмінування для виконання завдань з розмінування (тралення бойових мін);
• витяг із наказу командира військової частини про виконання робіт щодо знешкодження та (або) знищення вибухонебезпечних предметів, виявлених на території військової частини (найменування військової частини);
• акт виконаних робіт з розмінування місцевості (акваторії, об`єкта) від вибухонебезпечних предметів (знешкодження та (або) знищення виявлених вибухонебезпечних предметів).
Відповідно до пункту 17, - крім документів, зазначених у пунктах 15, 16 цього Положення, підставами для визнання учасниками бойових дій, учасниками війни можуть бути такі додаткові документи:
• оригінали довідок відповідного періоду, підписані й завірені печаткою;
• партизанський квиток;
• посвідчення учасника підпілля;
• посвідчення до знака «За розмінування»;
• грамоти, фотографії (оригінали);
Документ сформований в системі 2
«Електронний суд» 01.03.2026

• газетні матеріали періоду, який потребує підтвердження;
• історичні довідки, документи та інші архівні матеріали;
• документи потрібного періоду, де зазначено прізвище, ім`я, по батькові заявника;
• документи, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період;
• інші документи, на підставі яких можна зробити достовірний висновок про участь особи у бойових діях.
Щодо рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.12.2006 про встановлення факту розмінування та знешкодження вибухонебезпечних предметів, то апелянт зазначає, що особливістю преюдиційності в адміністративному судочинстві є те, що воно безпосередньо конкурує з принципом офіційності.
Преюдиція під час встановлення та перевірки обставин справи не має абсолютного характеру, оскільки відповідно до статті 2 КАС однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі (висновки Верховного Суду у постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 817/1269/17).
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не визначено законом.
Тобто, за змістом частини четвертої статті 78 КАС учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.12.2006 ухвалене без участі Міністерства оборони України, отже зазначене рішення не має преюдиціального значення при вирішенні даної справи.
Крім того, встановлення факту участі особи в бойових діях є складовою процесу надання їй статусу учасника бойових дій. Встановлення зазначеного факту здійснюється в позасудовому, а не в судовому порядку. Вказане питання належить до повноважень спеціально уповноважених на це органів (комісій, міжвідомчих комісій). Звернення особи, яка претендує на отримання статусу учасника бойових дій, розглядають саме ці комісії, а в разі відмови в наданні відповідного статусу особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, в тому числі щодо невстановлення факту участі у бойових діях.
Зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.
Крім того, апелянт вважає, що справа розглянута з порушенням правил підсудності
Відповідно до частини першої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Таким чином, вказаною правовою нормою передбачено альтернативну територіальну підсудність справи за вибором позивача, а саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.
Як вбачається з позовної заяви місцем реєстрації позивача є с. Біла, Тернопільського району, Тернопільської області.
Юридичною адресою відповідача відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є: 03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, 6.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 №1871-ІХ (далі - Закон №1871-ІХ), особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).
За приписами ст.2 Закону №1871-ІХ, реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно статті 5 Закону України №1871-ІХ громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.
Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.
Механізм декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлення форми необхідних для цього документів визначає Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265.
Відповідно до пунктів 3 та 4 цього Порядку, декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.
Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Отже, чинним законодавством передбачено чіткі вимоги до реєстрації особою місця свого проживання чи перебування, та передбачено документи, які підтверджують таку реєстрацію.
Засвідчення факту місця проживання у публічно-правових відносинах, має бути підтверджено належними і допустимими доказами.
Всупереч існуючому правовому порядку, позивач не надав суду відомостей, що підтверджують факт декларування/реєстрації місця проживання (перебування) позивача в м. Рівне.
Для визначення підсудності справи визначальним є зареєстроване місце проживання, а фактичне місце проживання не має правового значення. Схожі висновки у постанові Верховного Суду від 24.06.2024 по справі № 554/7669/21.
Пунктом 2 частини першої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
Відповідний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 125/1267/16-ц, провадження 14- 160цс19.
Міноборони подано відповідне клопотання до суду першої інстанції про передачу справи до Тернопільського окружного адміністративного суду. У задоволенні даного клопотання відмовлено.
Отже, суд першої інстанції не вірно застосував статтю 25 КАС України, якою визначено, порядок звернення до суду саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача, проігнорував відповідну судову практику (зазначену відповідачем) відповідно якої визначальним для визначення підсудності є саме зареєстроване місце проживання, а фактичне чи тимчасове місце проживання не має правового значення. Розгляд даної справи Рівненським окружним адміністративним судом являється порушенням норм процесуального права, що являється підставою для скасування оскаржуваного рішення з передачею справи №460/21910/25 до Тернопільського окружного адміністративного суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що 06 та 07 травня 2001 року, при виконанні службових обов`язків під час проходження військової служби, ОСОБА_1 приймав участь у розмінуванні та знищенні вибухонебезпечних предметів на території Тернопільської області.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.12.2006 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 06 травня 2001 року приймав участь у розмінуванні ділянки поля с.Білокриниця Підгаєцького району Тернопільської області, знешкодженні вибухонебезпечних предметів та 07 травня 2001 року приймав участь у знешкодженні в с.Купчинці Козівського району Тернопільської області вибухонебезпечних предметів. Вказане рішення набрало законної сили.
25 червня 2025 року ОСОБА_1 письмово звернувся до Міністерства оборони України з проханням надати статус учасника бойових дій на підставі вищезазначеного рішення.
Комісія Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби та вислуги років листом повідомила, що згідно п. 19 «Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішенні спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років, затвердженого наказом Міністра оборони України № 369 від 10.11.2022 року, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України за № 1441/38777, «у разі встановлення судом факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій, учасником війни, відповідно до частини першої статті 6 та статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», таке рішення суду є підставою для визнання особи учасником бойових дій, учасником війни. Рішення стосовно визнання особи учасником бойових дій, учасником війни на підставі рішення суду приймається Комісією протягом тридцяти робочих днів з дати отримання заяви особи із документами, на підставі яких судом було прийнято таке рішення.» Запропоновано надати належним чином завірені копії документів, які було надано до Тернопільського міськрайонного суду на підставі яких було прийнято рішення про встановлення факту.
У серпні 2025 року ОСОБА_2 отримав копію запиту від Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України до Тернопільського міськрайонного суду про надання належним чином оформлених документів, які стали підставою для прийняття рішення щодо встановлення юридичного факту стосовно позивача.
Листом від 22.08.2025 №2-о-325/2006 Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області повідомив, що матеріали справи №2-0-325/2006 про встановлення факту, що має юридичне значення стосовно ОСОБА_1 знищено відповідно Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання затвердженого наказом Державної судової адміністрації №1087 від 07.12.2017.
25.08.2025 ОСОБА_1 повторно звернувся з листом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про задоволення прохання, викладеного у заяві від 25.06.2025. До вказаного листа позивачем долучено лист-відповідь від 22.08.2025 №2-о-325/2006 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
У подальшому, листом Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України від 30.10.2025 №220/13/26715 позивачу запропоновано додатково надати: належним чином завірені копії документів, які було надано до Тернопільського міськрайонного суду на підставі яких було прийнято рішення про встановлення факту, витягу з наказу командира ВЧ про виїзд у складі групи на розмінування; акт виконання робіт по розчистці місцевості від вибухонебезпечних речовин (бойових мін) у воєнний і повоєнний час. Лише після надходження вищезазначених документів заява буде розглянута на Комісії встановленим порядком.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання статусу учасника бойових дій, позивач звернувся до суду з позовом.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 3, 4 ст. 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Згідно із ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»" від 22.10.1993 за № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ).№ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються особи, які у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування) залучалися до безпосереднього виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.
У відповідності до Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років, затвердженого наказом Міністерства оборони України 10.11.2022 №369, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.11.2022 комісії утворюються, зокрема, у Міністерстві оборони України - з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років.
На Комісію Міноборони покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років:
1) учасниками бойових дій:
відповідно до пунктів 1-5, 7-18 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» осіб (окрім іноземців та осіб без громадянства) із числа:
військовослужбовців Збройних Сил України, які набули право на отримання статусу учасника бойових дій під час проходження військової служби в структурних підрозділах апарату Міноборони, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях безпосереднього підпорядкування Міноборони;
звільнених зі Збройних Сил України, які набули право на отримання статусу учасниками бойових дій під час проходження військової служби в структурних підрозділах апарату Міноборони, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях безпосереднього підпорядкування Міноборони.
Комісії розглядають заяви (документи), клопотання стосовно визнання учасниками бойових дій, учасниками війни відповідно до пунктів 1-5, 7-18, 20, 22-24 частини першої статті 6 та пунктів 7, 13 статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», подані особами, командирами (начальниками) військових частин (органів, підрозділів) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій, а в разі: необхідності - самостійно або через відповідні підрозділи служб персоналу (кадрових центрів), соціального забезпечення територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки надсилає запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляють заявника; надходження документів, розгляд яких не належить до повноважень Комісій, визначених пунктами 6-13 цього Положення,- повертають їх суб`єкту звернення з відповідними роз`ясненнями, без винесення таких документів на розгляд Комісії; виявлення розбіжностей або неточностей у наданих документах – повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, організацій та підприємств чи особисто заявникам разом з письмовим обґрунтуванням з метою подальшого доопрацювання та повторного подання на розгляд Комісії протягом 10 календарних днів.
Комісії приймають рішення про визнання осіб учасниками бойових дій на підставі таких документів: для військовослужбовців, які у складі груп розмінування залучалися до безпосереднього виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України, або які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час: заява військовослужбовця (особи, звільненої з військової служби) або клопотання командира (начальника); копія посвідчення спеціаліста з розмінування відповідного зразка; витяг із наказу командира військової частини про допуск особового складу до дій у складі груп (відділень) розмінування (тралення бойових мін) на календарний рік; витяг із наказу командира військової частини про виконання робіт щодо знешкодження та (або) знищення вибухонебезпечних предметів, виявлених на території військової частини (найменування військової частини); акт виконаних робіт з розмінування місцевості (акваторії, об`єкта) від вибухонебезпечних предметів (знешкодження та (або) знищення виявлених вибухонебезпечних предметів).
У даній спірній ситуації судом першої інстанції зґясовано, що 25 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України з проханням надати статус учасника бойових дій на підставі п.11 ч.1 ст.6 Закону № 3551-ХІІ. До вказаної заяви, позивачем додано рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.12.2006, яким встановлено факт, що має юридичне значення, а саме того, що ОСОБА_1 06 травня 2001 року приймав участь у розмінуванні ділянки поля с.Білокриниця Підгаєцького району Тернопільської області, знешкодженні вибухонебезпечних предметів та 07 травня 2001 року приймав участь у знешкодженні в с.Купчинці Козівського району Тернопільської області вибухонебезпечних предметів.
У подальшому Комісія Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби та вислуги років листом повідомила, що згідно п. 19, «Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішенні спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років, затвердженого наказом Міністра оборони України № 369 від 10.11.2022 року, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України за № 1441/38777, «у разі встановлення судом факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій, учасником війни, відповідно до частини першої статті 6 та статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», таке рішення суду є підставою для визнання особи учасником бойових дій, учасником війни. Рішення стосовно визнання особи учасником бойових дій, учасником війни на підставі рішення суду приймається Комісією протягом тридцяти робочих днів з дати отримання заяви особи із документами, на підставі яких судом було прийнято таке рішення.» Запропоновано надати належним чином завірені копії документів, які було надано до Тернопільського міськрайонного суду на підставі яких було прийнято рішення про встановлення факту.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За сталою практикою Верховного Суду, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Відтак суд підставно вказав, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Тобто, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що ч. 4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь не тільки ті самі особи, як то вказував апелянт, а і особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У даному випадку рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.12.2006 встановлено обставини щодо участі у розмінуванні ОСОБА_1 .
З огляду на це суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що комісія необґрунтовано вимагала надати позивачем належним чином завірені копії документів, які було надано до Тернопільського міськрайонного суду на підставі яких було прийнято рішення про встановлення факту.
Крім того суд слушно зауважив, що відповідно до п.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. 
Враховуючи положення статті 6 Закону № 3551-XII, правильним є твердження суду першої інстанції, що визначальною підставою для надання статусу учасника бойових дій є не формальне подання повного пакета документів, а підтвердження факту безпосередньої участі особи в бойових діях або заходах із забезпечення оборони України. Документи виступають лише засобом доведення цієї участі, а не самостійною умовою для визнання такого статусу. Відтак, формальний підхід до розгляду поданих матеріалів, без врахування їх реального змісту та обставин, що свідчать про виконання особою завдань у зоні бойових дій, є неправомірним і суперечить меті правового регулювання законодавства у сфері захисту прав ветеранів війни.
Такий підхід ґрунтується не лише на тлумаченні статті 6 Закону № 3551-XII, а й на реалізації гарантованого статтею 17 Конституції України обов`язку держави щодо соціального захисту громадян, які захищають суверенітет та територіальну цілісність України. Формальний підхід, що ігнорує доведені факти реальної участі особи в обороні держави, є неприпустимим, оскільки нівелює саму суть та мету Закону №3551-XII.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловлену в постанові від 19 листопада 2025 (справа № 560/8168/24, провадження № К/990/15111/25).
Оскільки факт про те, що позивач безпосередньо брав участь у виконанні завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України підтверджується судовим рішенням від 06.12.2006 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №2-0-325/2006 (а.с.18), то вірним є висновок суду, що бездіяльність з боку відповідача, яка виразилась у не наданні позивачу статусу учасника бойових дій є протиправною та такою, що порушує його соціальні права.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України в особі комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій на підставі поданих документів надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій та видати посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Щодо порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності, як то вважав апелянт, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що у відповідності до вимог ст. 25 КАС України, адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.
У разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи така справа розглядається адміністративним судом за вибором позивача.
Отжк, адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача - адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, або адміністративним судом за місцем перебування, знаходження, позивача.
Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV) визначено поняття:
свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; 
вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; 
місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; 
місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги;
Статтею 2 цього Закону встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Згідно матеріалів справи позивачем у позовній заяві вказано місце проживання АДРЕСА_1 
Також , позивач в поданій 12.01.2026 заяві підтвердив, факт проживання за вказаною адресою.
Враховуючи, що на час подання позову та розгляду справи фактичне місце проживання (перебування, знаходження) позивача було АДРЕСА_1 , а не місце його реєстрації, то відповідно підстав для скасування судового рішення у зв`язку з недотриманням судом першої інстанції правил територіальної підсудності колегія судів не вбачає. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №460/21910/25 - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	М.А. Пліш 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко