ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/40409/23 Головуючий у 1-й інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Кобаля М.І., Терези Ю.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу адвоката Турчин Юлії Ігорівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач/ГУ ПФУ в м. Києві) про:
- визнання протиправними дій ГУ ПФУ в м. Києві щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
- зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві відновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з часу припинення виплати пенсії, а саме: з 01 березня 2022 року.
В обґрунтування позовних вимог послався на те, що з 30 квітня 2016 року позивачу призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ довічно. Однак, з 01 березня 2022 року відповідачем припинена виплата пенсії позивачу та виведена переплата пенсії за період з 30 квітня 2016 року по 28 лютого 2022 року. 03 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача, в якій просив відновити виплату його пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з 01 березня 2022 року. Однак, відповіді на своє звернення він не отримав. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що призначення та виплата пенсії за вислугу років регулюється положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який встановлює чіткі умови набуття права на таку пенсію. Суд зазначив, що відповідно до пунктів «а», «б» частини першої статті 12 цього Закону право на пенсію за вислугу років виникає або за наявності визначеної вислуги років незалежно від віку (за умови звільнення у відповідні періоди), або за наявності необхідного страхового стажу за умови досягнення 45-річного віку саме на день звільнення зі служби. На дату звільнення зі служби (29 квітня 2016 року) позивач не досяг 45-річного віку, а тому не відповідав вимогам пункту «б» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що виключає наявність у нього права на призначення пенсії за вислугу років на момент її первинного призначення. Водночас, саме по собі призначення пенсії у 2016 році не може створювати право на її подальше отримання у разі відсутності передбачених законом умов, оскільки суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти виключно в межах та у спосіб, визначених законом. Суд визнав правомірними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01 березня 2022 року, оскільки виявлення відсутності законних підстав для її призначення є самостійною підставою для припинення виплати пенсії відповідно до положень статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Крім того, позивач не звертався до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії на нових підставах після досягнення відповідного віку чи з урахуванням інших обставин, а тому питання набуття ним права на пенсійне забезпечення після припинення виплати пенсії не було предметом розгляду відповідачем та не може бути вирішене у межах даного спору. Також суд відхилив посилання позивача на рішення суду у цивільній справі щодо відмови у стягненні надміру виплачених сум пенсії, зазначивши, що таким рішенням не встановлювалися обставини наявності або відсутності у позивача права на призначення пенсії, а відтак воно не має преюдиційного значення для вирішення цього спору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Турчин Юлія Ігорівна, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доказам та доводам позивача, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи та є передчасними . Призначення позивачу пенсії за вислугу років у 2016 році було здійснено на підставі подання компетентного органу - Національної гвардії України, при цьому жодних зауважень щодо наявності права на пенсію у відповідача протягом тривалого часу не виникало, а відтак подальше припинення її виплати через шість років суперечить принципу правової визначеності та належного урядування. Позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на отримання пенсії на підставі недостовірних даних, не подавав неправдивих документів та діяв добросовісно, у зв`язку з чим не може нести негативні наслідки помилок, допущених органами державної влади при призначенні пенсії. У цьому контексті посилається на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відповідно до якої ризик помилки державного органу не може покладатися на особу, а припинення виплати раніше призначеної пенсії є втручанням у право мирного володіння майном. Суд першої інстанції безпідставно не врахував рішення Печерського районного суду м. Києва, яким встановлено відсутність зловживань з боку позивача при отриманні пенсійних виплат, а також зроблено висновок про недотримання органом Пенсійного фонду стандарту належної обачливості при призначенні пенсії. На думку скаржника, ці обставини мають преюдиційне значення та повинні були бути враховані при вирішенні даного спору. Відповідач, припиняючи виплату пенсії, діяв не у спосіб, передбачений законом, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості припинення виплати пенсії виключно з підстав перегляду правомірності її первинного призначення через значний проміжок часу. Відтак такі дії, на переконання апелянта, є протиправними та порушують конституційні гарантії соціального захисту. Також апелянт звернув увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та перевищення встановлених законом строків розгляду справи, що свідчить про недотримання принципу розумного строку судового розгляду та права на справедливий суд .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.
Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що страховий стаж ОСОБА_1 станом на 29 квітня 2016 року (дата звільнення зі служби) для призначення пенсії складав 28 років 08 місяців 29 днів, у тому числі військова служба 21 рік 08 місяців 11 днів.
З 30 квітня 2016 року позивачеві була призначена пенсія за вислугу років відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ довічно.
Однак, з 01 березня 2022 року відповідачем припинена виплата пенсії позивачу та виведена переплата пенсії за період з 30 квітня 2016 року по 28 лютого 2022 року.
03 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача, в якій просив відновити виплату його пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, з 01 березня 2022 року.
Однак, відповіді на своє звернення позивач не отримав.
18 липня 2023 року на адресу ГУ ПФУ в м. Києві був скерований адвокатський запит з метою отримання відповіді на вищевказану заяву позивачу.
Згідно з листом ГУ ПФУ в м. Києві від 28 липня 2023 року № 2600-0202-8/147400 причиною припинення виплати пенсії стало те, що у лютому 2022 року за результатами перевірки пенсійної справи ОСОБА_1 було виявлено, що згідно з поданням від 02 червня 2016 року № 107 Національної гвардії України для призначення пенсії на день звільнення - 29 квітня 2016 року його вік становив 44 роки 10 місяців 26 днів, тобто він не досяг 45-річного віку, а тому підстави для відновлення виплати пенсії відсутні.
Позивач, вважаючи дії відповідача щодо припинення виплати йому пенсії неправомірними, звернувся до суду з цим позовом.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262, в редакції на час звільнення позивача зі служби і призначення пенсії).
Відповідно до пункту «в» статті 1-2 Закону № 2262-XII право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України.
За пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-XII пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.
Пунктом «б» статті 12 Закону № 2262-XII передбачено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону № 2262-XII при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.
Отже, при призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 12 Закону № 2262-XII станом на 30 квітня 2016 року мають бути дотримані умови:
1) відповідно до пункту «а» статті 12 Закону - незалежно від віку, якщо особи звільнені зі служби і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше;
2) відповідно до пункту «б» статті 12 Закону - у разі досягнення на день звільнення зі служби 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ та інших органах.
Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (в редакції на 28 лютого 2022 року) встановлено, що виплату пенсії може бути припинено за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.
На лютий-березень 2022 року Закон № 2262-XII не містив самостійної підстав для припинення виплати пенсії.
Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. 
З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звільнення зі служби (29 квітня 2016 року) позивач не досяг 45-річного віку, оскільки 45 років йому виповнилося лише 04 червня 2016 року, але мав достатню вислугу років для права на пенсію за пунктом «б» частини першої статті 12 Закону № 2262-XII.
У зв`язку з цим ГУ ПФУ в м. Києві рішенням від 14 лютого 2022 року № О/Р 2614031681 припинило ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 березня 2022 року та визначило переплату пенсії за період з 30 квітня 2016 року по 28 лютого 2022 року у розмірі 152 521,69 грн.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність припинення виплати позивачу пенсії.
Так, дійсно, матеріалами справи підтверджується, що на дату звільнення зі служби позивач не досяг 45-річного віку, передбаченого пунктом «б» статті 12 Закону № 2262-XII. 
Статтею 49 Закону № 2262-XII (в редакції на дату звільнення позивача зі служби) було передбачено, що пенсію згідно з цим Законом призначають органи Пенсійного фонду України. Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або відмову в призначенні пенсії.
Ні Законом № 2262-XII, ні Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Правління пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за № 135/13402 (далі - Порядок № 3-1), не встановлювалися строки подачі заяви з необхідними документами до дня, з якого виникає право на пенсію.
За статтею 50 Закону № 2262-XII (в редакції на 30 квітня 2016 року) пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пункту «б» статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення зі служби.
Як свідчать матеріали справ, орган пенсійного фонду буквально витлумачив і виконав цю норму закону, хоч за наведених обставин мав або відмовити в призначенні пенсії, або визначити датою її призначення день досягнення позивачем 45-річного віку.
Судом встановлено, що пенсія була призначена позивачу рішенням уповноваженого органу Пенсійного фонду на підставі документів, поданих Головним управлінням Національної гвардії України. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що при зверненні за призначенням пенсії позивач подав документи, які містили недостовірні відомості, приховав будь-які обставини, що мають значення для призначення пенсії, або іншим чином зловживав своїми правами.
За приписами пункту 16 Порядку № 3-1 (в редакції на час призначення пенсії) при прийманні документів для призначення пенсії орган, що призначає пенсії:
- перевіряє правильність оформлення заяви й подання про призначення пенсії, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;
- здійснює попередню перевірку змісту і належного оформлення представлених документів;
- перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження.
Орган, що призначає пенсії, має право вимагати від міністерств та інших органів, заявників дооформлення поданих документів, а також подання додаткових документів та перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.
Як убачається з матеріалів справи, відомості про дату народження позивача, дату його звільнення зі служби, страховий стаж та інші обставини, необхідні для вирішення питання про призначення пенсії, були наявні у відповідача ще на момент її призначення у 2016 році. Отже, якщо під час призначення пенсії відповідач дійшов помилкового висновку щодо наявності у позивача права на пенсію, така помилка є наслідком неналежної реалізації самим органом Пенсійного фонду покладених на нього повноважень та не може покладатися на позивача, який подав усі необхідні документи та діяв добросовісно.
Відповідно до статті 49 Закону № 1058-IV виплату пенсії може бути припинено лише у випадках, прямо визначених законом. 
При цьому колегія суддів зазначає, що сама по собі відсутність у особи необхідних умов для призначення пенсії на момент її первинного призначення не віднесена статтею 49 Закону №1058-IV до підстав для припинення виплати вже призначеної пенсії. Вказана норма передбачає можливість припинення виплати пенсії у випадку встановлення факту призначення пенсії на підставі документів, що містять недостовірні відомості, однак не надає органу Пенсійного фонду права припиняти виплату пенсії виключно внаслідок повторної правової оцінки документів, які перебували у його розпорядженні на момент прийняття рішення про її призначення.
Встановлення органом Пенсійного фонду через значний проміжок часу після призначення пенсії власної помилки при оцінці поданих документів не може ототожнюватися із призначенням пенсії на підставі документів, що містять недостовірні відомості. Із матеріалів справи вбачається, що дата народження позивача, дата його звільнення зі служби та інші необхідні для призначення пенсії відомості були відомі відповідачу ще на момент прийняття рішення про призначення пенсії у 2016 році.
Отже, припинення виплати пенсії фактично відбулося не внаслідок виявлення нових обставин чи недостовірних відомостей, а внаслідок повторної оцінки відповідачем тих самих документів, які були покладені в основу рішення про призначення пенсії.
У наведеній правовій ситуації орган пенсійного фонду мав можливість прийняти рішення про зміну дати призначення пенсії, на яку позивач уже мав право на 14 лютого 2022 року, а не про припинення її виплати, чим фактично переклав тягар відповідальності за допущену власну помилку на пенсіонера з безпідставним нарахуванням йому заборгованості за період законних виплат.
За таких обставин негативні наслідки допущеної суб`єктом владних повноважень помилки не можуть покладатися на позивача, який діяв добросовісно та протягом тривалого часу правомірно розраховував на стабільність свого правового становища.
Аналогічний підхід відповідає принципу належного урядування та правової визначеності, який неодноразово застосовувався Європейським судом з прав людини, відповідно до якого ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки органів влади не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Пенсійні виплати, які особа правомірно отримувала протягом тривалого часу на підставі рішення компетентного державного органу, становлять майновий інтерес, що підлягає захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому втручання держави у таке право має бути законним, передбачуваним та пропорційним поставленій меті. У спірних правовідносинах відповідач не навів переконливих підстав, які б виправдовували припинення виплати пенсії після майже шести років її безперервного отримання позивачем.
Крім того, колегія суддів враховує, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2023 року у справі № 757/32223/23-ц, яке набрало законної сили, встановлено відсутність недобросовісної поведінки позивача та відсутність правових підстав для покладення на нього негативних наслідків помилкового призначення пенсії. Хоча вказаним рішенням безпосередньо не вирішувалося питання права позивача на пенсію, встановлені ним обставини щодо відсутності зловживань з боку позивача мають значення для правильного вирішення даного спору.
Наведені обставини додатково підтверджують, що позивач не був джерелом помилки при призначенні пенсії та не вчиняв жодних дій, спрямованих на незаконне отримання пенсійних виплат. 
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, припиняючи виплату пенсії позивачу з підстав повторної оцінки документів, які перебували у його розпорядженні з моменту призначення пенсії, діяв не у спосіб, передбачений законом, чим порушив право позивача на соціальний захист та принцип правової визначеності.
Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в м. Києві щодо припинення виплати пенсії є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може визнати бездіяльність чи дії суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати його вчинити певні дії.
Належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є покладення на Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві обов`язку відновити виплату пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з часу її незаконного припинення, а саме з 01 березня 2022 року, із здійсненням виплати належних позивачу сум пенсії за минулий період з урахуванням раніше виплачених сум.
Отже, відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Із наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивачем сплачено судовий збір: за подання адміністративного позову - у розмірі 1 073, 60 грн (платіжна інструкція від 10 серпня 2023 року № 0.0.3138892914.1).
За подання апеляційної скарги позивач судовий збір не сплачував, оскільки на підтвердження наявності пільги щодо його сплати надав посвідчення учасника бойових дій, у зв`язку з чим відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Турчин Юлії Ігорівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві відновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з часу припинення виплати пенсії, а саме: з 01 березня 2022 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, код ЄДРПОУ 42098368) судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Тереза Ю.О.