ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/10636/23
Номер провадження: 11-кп/819/26/26
Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року      м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю: 
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника – адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з доповненнями прокурора на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 червня 2025 року в кримінальному провадженні №12023231020001277 стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсон, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,
встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.
Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 26 червня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 роки.
На підставі п.п. 1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України ОСОБА_8 зобов`язано:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Ухвалено, в разі звернення вироку до реального виконання на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк відбування зараховано строк попереднього ув`язнення з 24 серпня 2023 року по 21 серпня 2024 року.
Стягнуто із ОСОБА_8 процесуальні витрати на користь держави у розмірі 11908 (одинадцять тисяч дев`ятсот вісім) гривень 22 коп.
Вироком також вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та долі речових доказів.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24.08.2023 близько 02:30 години, перебуваючи в жилій кімнаті квартири АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неодноразово наказав йому покинути його квартиру, однак останній відмовився і в цей час, у ОСОБА_8 на ґрунті вказаної відмови з ОСОБА_9 раптово виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_8 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Після чого ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи прямий умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині наніс ОСОБА_9 двома ударами ножем, а саме: його металевою частиною (лезом) в ліву частину грудної клітки, спричинивши такими діями ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани грудної клітки зліва на рівні 3-го ребра, яка проникає в ліву плевральну порожнину з пошкодженням лівої легені та 3-го ребра, яка виникла від однієї травматичної дії колюче-ріжучим предметом, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою для небезпеки для життя, та колото-різаних ран грудної клітки зліва (не проникаюча), лівого плеча, 2-го пальця лівої кисті, які виникли від трьох травматичних дій колюче-ріжучим предметом, та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Дії ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч.1 ст.121 КК України – умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 червня 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
В доповненнях до апеляційної скарги просить також змінити порядок стягнення процесуальних витрат, зокрема вказати, що процесуальні витрати на проведення:
- судово-медичної експертизи №279 від 03.10.2023 року, вартість якої складає 451,68 гривень; 
- судово-медичної експертизи №338/279 від 06.11.2023 року, вартість якої складає 451,68 гривень; 
- судової імунологічної експертизи №125/ім від 03.11.2023 року, вартість якої складає 1434,53 гривень;
- судової імунологічної експертизи №122/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 2049,32 гривень;
- судової імунологічної експертизи №123/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 2049,32 гривень;
- судової імунологічної експертизи №124/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 1434,53 гривень;
- судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/115-23/12758-БД від 24.10.2023, вартість якої складає 19369,86 гривень;
на загальну суму 27240,92 гривень, стягнути із ОСОБА_8 на користь держави.
У решті вирок суду просить залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з доповненнями прокурор зазначив, що вирок суду першої інстанції є незаконним внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
На думку прокурора суд першої інстанції під час прийняття рішення про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, не взяв до уваги ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення та обставини його вчинення.
Зазначає, що неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України призвело до призначення ОСОБА_8 надміру м`якої міри покарання. Поза увагою суду залишилося те, що вчинене ОСОБА_8 діяння є тяжким злочином.
Також, на думку сторони обвинувачення суд безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого на ч.1 ст.121 КК України, адже зібраними доказами було доведено саме вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України – замаху на вбивство людини.
Так, удари потерпілому наносились предметом пристосованим для нанесення тяжких тілесних ушкоджень, які зазвичай мають летальний характер, а саме ножем. Крім того, суд залишив поза увагою, що удари обвинуваченим наносились цілеспрямовано в життєво важливі органи, ушкодження яких може призвести до смерті людини.
Прокурор зазначає, що суд розцінив виклик обвинуваченим швидкої медичної допомоги як доказ відсутності умислу обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого. Проте суд не взяв до уваги, що обвинувачений, викликавши швидку медичну допомогу, мав намір ввести оточуючих в оману щодо свого умислу на позбавлення життя, розраховуючи, що незалежно від надання медичної допомоги потерпілий помре.
Також зазначає, що суд першої інстанції невірно трактував докази у кримінальному провадженні, що призвело до зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого. Зокрема поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що згідно висновку судово-медичних експертиз №279 від 03.10.23 та №338/279 від 06.11.2023 у потерпілого виявлено не одне тілесне ушкодження, що свідчить про неодноразові удари ножем. Вказане також підтверджується протоколом слідчого експерименту за участю потерпілого, під час якого потерпілий вказав на механізм нанесення йому тілесних ушкоджень в життєво-важливі органи, а також вказав, що за хвилину до нанесення ударів конфлікту не було та обвинувачений підійшов до нього з попередньо заготовленим ножем і почав наносити удари, коли потерпілий лежав на ліжку.
Крім того, суд безпідставно визнав неможливим допит свідка ОСОБА_10 через тиху мову, хоча показання даного свідка є важливими для ухвалення законного рішення у справі. На думку прокурора вказаного свідка слід допитати в ході апеляційного провадження. 

В доповненнях до апеляційної скарги, прокурор, підтримуючи вимоги апеляційної скарги також послався на істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.
Так, суд лише формально зазначив, що процесуальні витрати у розмірі 11908,22 гривень, підлягають стягненню із ОСОБА_8 на користь держави. Водночас, суд належним чином не проаналізував надані стороною обвинувачення відомості щодо призначених та проведених експертиз у кримінальному провадженні, висновки яких використано для доведеності винуватості ОСОБА_8 .
Зокрема суд не вирішив питання про стягнення з обвинуваченого витрат на проведення судових імунологічних експертиз та допустився арифметичної помилки при стягненні з обвинуваченого витрат на проведення експертиз.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
На переконання суду апеляційної інстанції місцевий суд в повній мірі дотримався вказаних вимог законодавства, оскільки висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України та є правильним.
Так, матеріали провадження свідчать, що відповідно до змісту обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України – закінчений замах на умисне вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинений особою, яка виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_8 24 серпня 2023 року близько 02:30 год., перебуваючи в приміщенні кімнати АДРЕСА_2 , яка йому належить на праві власності разом з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неодноразово наказав йому покинути його квартиру, однак останній відмовився і в цей час, у ОСОБА_8 на ґрунті вказаної відмови в ході раптово виниклого конфлікту, виник умисел на заподіяння смерті ОСОБА_9 . 
Після чого, реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що нанесення удару ножем у грудну клітину зліва є життєво-небезпечним для життя людини, оскільки там сконцентровані життєво-важливі органи життєзабезпечення людини, а саме легені та серце, бажаючи настання невідворотного наслідку у вигляді смерті людини, посягаючи на найвищу соціальну цінність життя людини, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи прямий умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті іншій людині, намагався позбавити життя потерпілого ОСОБА_9 , який в цей час спав на дивані, шляхом завдання останньому двох ударів ножем, а саме його металевою частиною в область грудної клітини зліва, спричинивши такими діями ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи, тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани грудної клітини зліва на рівні 3-го ребра, яка проникає в ліву плевральну порожнину з пошкодженням лівої легені та 3-го ребра, яка виникла від дії однієї травматичної дії колюче-ріжучим предметом, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, та колото-різаних ран грудної клітини зліва (не проникаюча), лівого плеча, 2-го пальця лівої кисті, які виникли від трьох травматичних дій колюче-ріжучим предметом (предметами), та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після цього ОСОБА_8 , вважаючи, що досяг своєї злочинної мети та виконав усі дії, які на його думку, необхідні були для доведення злочину до кінця, а саме смерті ОСОБА_9 , припинив подальше спричинення йому ударів ножем, однак наслідки у вигляді смерті останнього не настали завдяки наданню йому своєчасної медичної допомоги, тобто злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.

Проаналізувавши надані стороною обвинувачення докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення доведено вчинення ОСОБА_8 саме кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Такі висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що стороною обвинувачення не надано доказів наявності у обвинуваченого ОСОБА_8 прямого умислу на вбивство потерпілого, а саме, що обвинувачений бажав настання смерті потерпілого.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дослідив, проаналізував та правильно поклав в основу своїх висновків дані, що містяться у письмових доказах, показаннях обвинуваченого, потерпілого та свідка.
Так, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні замаху на вбивство не визнав, пояснив, що не мав ні наміру, ні умислу позбавляти життя потерпілого, пояснив, що 23 серпня 2023 року, ввечері, він разом із потерпілим та сусідкою ОСОБА_11 , відпочиваючи в квартирі обвинуваченого, вживали разом алкогольні напої. Потерпілий із ОСОБА_11 залишились ночувати в квартирі обвинуваченого. Обвинувачений спав на одному ліжку, а потерпілий з ОСОБА_11 – на дивані, в одній кімнаті. З часом, після першої години ночі, обвинувачений прокинувся від того, що потерпілий та ОСОБА_11 голосно шуміли, і він неодноразово просив їх покинути квартиру, але вони не піддалися на умовляння і залишалися в квартирі, при цьому потерпілий грубив обвинуваченому. Обвинувачений пішов на кухню і взяв ножа, щоб налякати потерпілого. Стався конфлікт, в ході якого обвинувачений при падінні на ліжко вдарив потерпілого ножем один раз у грудну клітину, можливо було два удари, але він точно не пам`ятає. Коли побачив у потерпілого кров, то одразу ж спустився до сусіда, попрохавши викликати швидку допомогу.
Потерпілий суду пояснив, що ввечері 23 серпня 2023 року вони з обвинуваченим та знайомою ОСОБА_11 , спочатку на вулиці, а потім у квартирі обвинуваченого вживали спиртні напої, після чого залишились у обвинуваченого ночувати. Вночі обвинувачений почав вимагати, щоб він з ОСОБА_11 покинув квартиру. Такі вимоги він ставив 3-4 рази, але вони продовжували залишатися в квартирі. На 4-й раз обвинувачений підійшов з ножем. Коли потерпілий побачив ножа, він різко встав з ліжка і в цей час обвинувачений ударив його в руку – в біцепс, і удар пройшовся в грудну клітку, а можливо, коли вставав наткнувся на ніж. Після удару потерпілий залишився на ліжку, а обвинувачений побіг до сусіда викликати швидку допомогу. Просив суворо не карати обвинуваченого.
Свідок ОСОБА_12 показав суду, що в ніч з 23 на 24 серпня 2023 року він, перебуваючи вдома (квартира АДРЕСА_3 ), почув стук у двері. Вийшовши побачив сусіда ОСОБА_13 з ножем у руках, який при цьому сказав, щоб свідок викликав швидку допомогу, бо він підрізав людину. Свідок, піднявся в квартиру обвинуваченого і побачив, що потерпілий лежав з пораненням грудної клітини, а жінка-інвалід прикривала йому рану, після чого зразу ж викликав швидку. 
Крім того суд першої інстанції врахував надані стороною обвинувачення письмові докази, а саме:
- рапорт, відповідно до якого 24.08.2023 надійшло повідомлення про те, що 24.08.2023 о 02:54 за адресою: АДРЕСА_1 сусід ОСОБА_14 , який живе по сусідству, повідомив, що під час відпочинку з друзями одному із знайомих ножем нанесли тілесні ушкодження. Заявник ОСОБА_12 (т.2 а.п.131); 
- рапорт, відповідно до якого 24.08.2023 отримано заяву та зареєстровано за №21072 про тілесні ушкодження, а саме: повідомляє черговий лікар ЕМД про те, що до лікарні ними був доставлений ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з діагнозом- проникаюче ножове поранення грудної клітини зліва та лівого плеча, алкогольне сп`яніння, зі слів потерпілого впав на ножа по АДРЕСА_1 (т.2 а.п.132);
- заяву ОСОБА_8 , написану 24.08.2023 начальнику ОП 2 ХРУП ГУНП ОСОБА_15 , в якій він зазначає, що щиро розкаюється і признається у спричиненні тілесних пошкоджень ОСОБА_9 (т.2 а.п.135);
- протокол огляду місця події від 24.08.2023 з додатком (диск з відеозаписом), відповідно до якого у житловій кімнаті квартири АДРЕСА_2 на розташований на дивані двох подушках та ковдрі є нашарування (плями бурого кольору), схожі на кров, а на кухні квартири виявлено ножі з речовиною бурого кольору, схожою на кров. На відеозапису під час огляду квартири ОСОБА_8 пояснює, що разом з потерпілим та ОСОБА_11 , (яка на час огляду знаходиться в квартирі), вживали алкогольні напої, приблизно з 9 до 12 години вжили 3-4 літри коньяку, після чого лягли спати. Прокинувшись вночі, побачив оголеним потерпілого на ОСОБА_11 , він почав вимагати ОСОБА_16 покинути квартиру, але наткнувся на грубість, а тому взяв ножа. Потерпілий, встаючи з дивана, почав кидатись на нього і наткнувся на ніж (т.2 а.п.136); 
- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 24.08.2023, відповідно до якої заявник – потерпілий ОСОБА_9 , про обставини вчинення кримінального правопорушення зазначає, що «24.08.2023 приблизно о 03:00 за адресою: АДРЕСА_1 мій друг на ім`я ОСОБА_17 під час розпивання спиртних напоїв з ним, наніс мені ножові поранення в область грудної клітки та лівої руки (т.2 а.п.147); 
- протокол проведення слідчого експерименту від 13.09.2023 (з додатком – DVDдиском), проведеного з потерпілим ОСОБА_9 , відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 розповів і показав спосіб нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_8 24.08.2023; а саме: ОСОБА_16 пояснив, що він, його друг ОСОБА_18 та знайома ОСОБА_11 приблизно з 20-ї години 23 серпня відпочивали у квартирі ОСОБА_18 , розпиваючи спиртні напої, після чого пізно лягли спати, зокрема ОСОБА_16 з ОСОБА_11 на диванчику, при цьому ОСОБА_16 лежав до стіни, а ОСОБА_18 – на ліжку, в тій же кімнаті. Вночі ОСОБА_18 заходив тричі до кімнати, вимагаючи покинути його квартиру, але ОСОБА_16 квартиру не покидав, оскільки була ніч, а ОСОБА_11 в інвалідному візку. ОСОБА_18 зайшов до кімнати в четвертий раз з ножем. Побачивши обвинуваченого з ножем, ОСОБА_16 швидко переліз через ОСОБА_19 і опинився перед ОСОБА_18 , і в цей час ОСОБА_18 наніс йому удар ножем в руку, який через руку пройшовся в грудну клітину. ОСОБА_20 був один. Після удару потерпілий присів. Перед ударом конфліктів з обвинуваченим не було, погроз від нього потерпілому не надходило. Потерпілий залишився в кімнаті, а обвинувачений пішов викликати «швидку допомогу» (т.2 а.п.172);
- протокол слідчого експерименту від 02.11.2023, проведеного з підозрюваним ОСОБА_8 на місці події – у квартирі АДРЕСА_2 , відповідно до якого підозрюваний ОСОБА_8 розповів і показав місце та спосіб нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , а саме: ОСОБА_8 пояснив, що він з потерпілим ОСОБА_16 та знайомою ОСОБА_11 в його квартирі вживали алкогольні напої, після чого лягли спати – ОСОБА_16 з ОСОБА_11 на дивані, а він на ліжку в цій же кімнаті. ОСОБА_21 прокинувся від того, що ОСОБА_16 з ОСОБА_11 займалися інтимом, а тому він попросив їх покинути квартиру, проте вони не послухались. Окрім того, ОСОБА_16 почав грубити, на подальші ті ж вимоги ОСОБА_22 не реагував, після чого ОСОБА_18 пішов на кухню і взяв ножа з тим, щоб змусити ОСОБА_16 покинути квартиру, але ОСОБА_16 почав штовхатись, в результаті чого обоє впали на ліжко. При падінні ОСОБА_18 виявися зверху з ножем в правій руці, а ОСОБА_16 знизу. Падаючи, ОСОБА_18 наніс удар ножем Макоєву в ліву сторону. ОСОБА_18 не впевнено пояснив, що ніби-то вони двічі падали на ліжко, а тому міг двічі в такий же спосіб нанести удар. Після цього зразу ж вирішив викликати швидку допомогу, але не зміг знайти свій телефон, а тому побіг до сусіда, який переконавшись про необхідність цього, викликав швидку допомогу (т.2 а.п.169); 
- висновок експерта №279 від 03.10.2023 за наслідками судово-медичної експертизи по факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , відповідно до якої у ОСОБА_9 колота-різана рана грудної клітки зліва на рівні 3-го ребра, проникаюча в ліву плевральну порожнину з пошкодженням лівої легені та 3-го ребра, виникла від травматичної дії колюче-ріжучим предметом, не виключено 24.08.2023, відноситься до тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпеки для життя; 
Колото-різані рани грудної клітки зліва на рівні 2-го ребра (не проникаючого, лівого плеча, 2-го пальця лівої кисті виникли від трьох травматичних дій колюче – ріжучим предметом (предметами), не виключено, 24.08.2023, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.2 а.п.184); 
- висновок експерта від 06.11.2023 №338/279-МС за результатами додаткової судово-медичної експертизи за матеріалами справи по факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , відповідно до якої експерт прийшов до наступного висновку- з урахуванням характеру та розташування тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та за обставин, вказаних у протоколах допитів потерпілого ОСОБА_9 від 24.08.2023, свідка ОСОБА_23 від 24.08.2023, підозрюваного ОСОБА_8 від 02.11.2023, протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_9 від 13.09.2023, протоколах проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_9 від 13.09.2023, підозрюваного ОСОБА_8 від 02.11.2023, а саме: не менше двох ударів ножем, при умові, що ці два удари ножем одночасно спричинили рани на лівій руці та грудній клітині зліва та дві на лівій руці та грудній клітині зліва – не виключається. Загалом у ОСОБА_9 чотири рани: дві на грудній клітині спереду зліва та дві на лівій руці. ОСОБА_9 вказав, що точно не пам`ятає кількість ударів: їх було один чи два (т.2 а.п.188); 
- висновком експерта від 24.10.2023 № СЕ-19/115-23/12758-БД, відповідно до якого генетичні ознаки клітин з ядрами з домішкою крові людини, виявлених на ножі «2» (об`єкти №№4.11, 4.2) збігаються між собою, збігаються з генетичними ознаками зразками букального епітелію потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (об`єкт №2.10 та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Походження генетичних ознак клітин з ядрами з домішкою крові людини, виявлених на ножі «1» (об`єкти №№ 3.1, 3.3, 3.4) від ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виключається.
Як вбачається зі змісту вироку, місцевий суд надав належну та повну оцінку вказаним доказам та прийшов до обґрунтованого висновку, що сукупність вказаних доказів в повній мірі поза розумним сумнівом доводить винуватість ОСОБА_8 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.
Згідно з положеннями ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала (прямий умисел) або свідомо припускала їх настання (непрямий умисел).
Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
При непрямому умислі усвідомленість особи включає як розуміння всіх фактичних обставин, що характеризують об`єктивні ознаки конкретного складу злочину, так і розуміння суспільної небезпечності свого діяння та його наслідків.
Передбачення при непрямому умислі, як і при прямому умислі, має конкретний характер. Особа в цьому разі чітко усвідомлює, що саме її конкретна дія може спричинити конкретний суспільно-небезпечний наслідок і тим самим передбачає загалом розвиток причинного зв`язку між діями і можливим наслідком. Проте цей наслідок вона передбачає лише як можливий результат свого діяння (свідомо припускала).
Тобто основана сутність непрямого умислу – в його вольовій ознаці. Особливість такої ознаки полягає у відсутності бажання настання наслідку. Незважаючи на передбачення такого наслідку, особа не відчуває потреби в його досягненні. Тобто має місце ситуація, за якої особа, не спрямовуючи своєї волі на досягнення наслідку, все ж таки допускає його настання.
Згідно з ч.1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.
Отже, визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.
Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.
Про це неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах та вказував на необхідність врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій (постанови від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі №348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19, від 09 жовтня 2025 року у справі № 204/8028/22).
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 ножем завдав ОСОБА_9 кількох ударів у грудну клітину, чого він і не заперечував, проте стверджував, що умислу на позбавлення життя потерпілого не мав, хотів налякати останнього та змусити покинути його квартиру. Після заподіяння удару викликав швидку. 
Аналогічні показання надав і потерпілий, який вказав, що вночі у них виник словесний конфлікт із ОСОБА_8 , який вимагав, щоб він та його подруга ОСОБА_11 покинули квартиру. Такі вимоги обвинувачений ставив 3-4 рази, але вони продовжували залишатися в квартирі. На 4-й раз обвинувачений підійшов з ножем. Коли потерпілий побачив ножа, він різко встав з ліжка і в цей час обвинувачений ударив його в руку – в біцепс, і удар пройшовся в грудну клітку. 
Зазначені обвинуваченим та потерпілим обставини в повній мірі узгоджуються зі змістом протоколів слідчих експериментів від 02.11.2023, проведеного з підозрюваним ОСОБА_8 та від 13.09.2023 проведеного з потерпілим ОСОБА_9 в ході яких, і обвинувачений, і потерпілий навели аналогічні пояснення, показавши яким чином і за яких обставин ОСОБА_8 потерпілому були спричинені тілесні ушкодження.
Посилання прокурора в апеляційні скарзі на те, що удари потерпілому наносились предметом пристосованим для нанесення тяжких тілесних ушкоджень, які зазвичай мають летальний характер, а саме ножем, а також, що удари наносились цілеспрямовано в життєво важливі органи, ушкодження яких може призвести до смерті, апеляційний суд хоч і приймає до уваги, проте зазначені обставини не вказують на наявність у ОСОБА_8 саме прямого умислу на спричинення смерті потерпілому.
Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції надав детальну оцінку вказаним обставинам кримінального правопорушення, зокрема знаряддю вчинення злочину, способу та локалізації заподіяних ударів.
Так, судом встановлено та зазначена обставина не заперечується сторонами кримінального провадження, що знаряддям вчинення злочину був ніж, який за словами ОСОБА_8 він взяв на кухні.
На переконання суду апеляційної інстанції встановлені судом фактичні обставини справи про те, що обвинувачений взяв до рук ножа, не доводять наявність у обвинуваченого саме прямого умислу на вбивство потерпілого, оскільки стороною обвинувачення не спростовано версію обвинуваченого про те, що обвинувачений взяв ножа з метою спонукання потерпілого та свідка ОСОБА_11 покинути його помешкання. Зокрема стороною обвинувачення не надано логічного пояснення яким чином наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство потерпілого співвідноситься із його бажанням, щоб потерпілий покинув його квартиру. При цьому встановлено, що обвинувачений, ні перед заподіянням тілесних ушкоджень, ні в ході їх заподіяння, погроз вбивством не висловлював.
Що стосується кількості, локалізації завданих ударів та механізму їх заподіяння, то суд вірно врахував поясненнями потерпілого та обвинуваченого, що надані в суді, їх пояснення під час слідчого експерименту, а також висновки експертиз.
Згідно показань обвинуваченого та потерпілого, вночі 24 серпня 2023 року у них виник словесний конфлікт в ході якого ОСОБА_8 3-4 рази вимагав від ОСОБА_9 та їх знайомої ОСОБА_11 покинути квартиру належну ОСОБА_8 на, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 відповіли відмовою. На четвертий раз обвинувачений взяв на кухні ніж та підійшов з ним до потерпілого. 
Обвинувачений зазначив, що в ході конфлікту при падінні на ліжку вдарив потерпілого ножем один раз у грудну клітину, можливо було два удари, але він точно не пам`ятає. 
Потерпілий в своїх показаннях зазначив, що коли побачив ножа, різко встав і в цей час обвинувачений ударив його ножем в руку – в біцепс, і удар пройшовся в грудну клітку, а можливо, коли вставав наткнувся на ніж. 
Аналогічні пояснення надані обвинуваченим та потерпілим в ході проведення слідчих експериментів за їх участю.
Згідно висновку експерта від 06.11.2023 №338/279-МС з урахуванням характеру та розташування тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та за обставин, вказаних у протоколах допитів потерпілого ОСОБА_9 від 04.08.2023, свідка ОСОБА_23 від 24.08.2023, підозрюваного ОСОБА_8 від 02.11.2023, протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_9 від 13.09.2023, протоколах проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_9 від 13.09.2023, підозрюваного ОСОБА_8 від 02.11.2023, а саме: не менше двох ударів ножем, при умові, що ці два удари ножем одночасно спричинили рани на лівій руці та грудній клітині зліва та дві на лівій руці та грудній клітині зліва – не виключається. Загалом у ОСОБА_9 чотири рани: дві на грудній клітині спереду зліва та дві на лівій руці. ОСОБА_9 вказав, що точно не пам`ятає кількість ударів: їх було один чи два. 
За результатами аналізу вказаних відомостей, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про заподіяння ОСОБА_8 двох ударів ножем в грудну клітину ОСОБА_9 , що могли бути здійснені способом вказаним потерпілим та обвинуваченим під час допиту та слідчого експерименту.
Посилання прокурора на те, що суд надав невірну оцінку висновку судово-медичних експертиз №279 від 03.10.23 та №338/279 від 06.11.2023, які на думку прокурора, свідчать про неодноразові удари ножем, на переконання суду є безпідставними, оскільки зазначені висновки експертиз не спростовують висновки суду щодо саме двох заподіяних ОСОБА_8 ударів. Крім того, відповідні обставини щодо кількості ударів (два удари) інкриміновані обвинуваченому і органом досудового розслідування про, що свідчить зміст обвинувального акта.
Згідно з висновком експерта №279 від 03.10.2023 виявлена у ОСОБА_9 колота-різана рана грудної клітки зліва на рівні 3-го ребра, проникаюча в ліву плевральну порожнину з пошкодженням лівої легені та 3-го ребра, виникла від травматичної дії колюче-ріжучим предметом, не виключено 24.08.2023, відноситься до тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпеки для життя. 
Колото-різані рани грудної клітки зліва на рівні 2-го ребра (не проникаючого, лівого плеча, 2-го пальця лівої кисті виникли від трьох травматичних дій колюче – ріжучим предметом (предметами), не виключено, 24.08.2023, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Згідно з висновком експерта від 06.11.2023 №338/279-МС з урахуванням характеру та розташування тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та за обставин, вказаних у протоколах допитів потерпілого ОСОБА_9 від 04.08.2023, свідка ОСОБА_23 від 24.08.2023, підозрюваного ОСОБА_8 від 02.11.2023, протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_9 від 13.09.2023, протоколах проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_9 від 13.09.2023, підозрюваного ОСОБА_8 від 02.11.2023, а саме: не менше двох ударів ножом, при умові, що ці два удари ножом одночасно спричинили рани на лівій руці та грудній клітині зліва та дві на лівій руці та грудній клітині зліва – не виключається. Загалом у ОСОБА_9 чотири рани: дві на грудній клітині спереду зліва та дві на лівій руці. 
Посилання прокурора про те, що обвинувачений наносив удари, коли потерпілий лежав не підтверджуються жодними матеріалами справи, оскільки як зі змісту показань обвинуваченого, так і потерпілого вбачається, що удари ножем було заподіяно в момент, коли потерпілий встав з ліжка. 
З огляду на те, що докази надані стороною обвинувачення не доводять інший механізм та спосіб заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , зокрема заподіяння ударів, коли потерпілий лежав та більшу кількість заподіяних ударів, враховуючи, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, апеляційний суд не вбачає підстав для іншої оцінки обставин заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому. 
Враховуючи вищевикладене, зокрема обставини словесного конфлікту та подальше заподіяння тілесних ушкоджень, механізм, кількість та локалізацію ударів, апеляційний суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах провадження відомості свідчать про те, що фактично ОСОБА_24 діяв з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, оскільки завдаючи удари ножем в ділянку грудної клітини, об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, припускав, що такими ударами буде заподіяне ножове поранення, і передбачав можливість настання наслідків у виді завдання будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. 
Апеляційний суд за клопотанням прокурора здійснив допит свідка ОСОБА_10 , яка показала, що в той день, в ході конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинувачений завдав кухонним ножем близько чотирьох ударів потерпілому в область руки та заподіяв останньому тілесні ушкодження. Конфлікт виник через те, що ОСОБА_8 виганяв ОСОБА_9 з квартири. При цьому ОСОБА_25 погроз щодо вбивства потерпілого не висловлював.
Наведені показання ОСОБА_10 (як свідка обвинувачення) не спростовують висновки суду першої інстанції щодо відсутності у ОСОБА_8 прямого умислу на вбивство потерпілого, оскільки не містять відомостей щодо того, що ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав настання наслідків саме у виді смерті ОСОБА_9 .
Також суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що стороною обвинувачення не доведено, що обвинувачений вчинив усі необхідні дії для заподіяння смерті ОСОБА_9 . Навпаки, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 одразу здійснив заходи щодо виклику швидкої медичної допомоги.
Зі змісту показань обвинуваченого та потерпілого, а також письмових матеріалів справи вбачається, що після заподіяння ОСОБА_8 ударів ножем ОСОБА_9 останній присів на ліжко, а обвинувачений ОСОБА_8 пішов викликати швидку медичну допомогу. 
Отже, ОСОБА_8 після заподіяння ОСОБА_9 ударів бачив, що потерпілий притомний та знаходиться на ліжку. Тобто, заподіяні обвинуваченим поранення не призвели до такого стану потерпілого, який давав би підстави вважати, що він досяг злочинного умислу на вбивство. Таким чином, усвідомлюючи, що потерпілий ще живий, обвинувачений мав реальну можливість продовжити заподіяння йому ударів ножем в тому числі в життєво важливі органи, проте цього не зробив, а навпаки, після того як побачив кров, з ножем у руках (згідно показань свідка ОСОБА_12 ) направився до сусіда (вказаного свідка) для виклику швидкої медичної допомоги.
Твердження прокурора про те, що обвинувачений, викликавши швидку медичну допомогу, мав намір ввести оточуючих в оману щодо свого умислу на позбавлення життя, розраховуючи, що незалежно від надання медичної допомоги потерпілий помре, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки такі посилання сторони обвинувачення не підтверджені жодними наявними в матеріалах справи доказами. Зокрема матеріали не містять жодних відомостей щодо зволікання обвинуваченого ОСОБА_8 в питанні виклику швидкої медичної допомоги, здійснення ним дій щодо огляду стану потерпілого з метою переконання у тому, що незалежно від надання йому медичної допомоги, останній помре.
Таким чином зазначенні посилання сторони обвинувачення несуть характер припущень та не доводять наявність у ОСОБА_8 бажання ввести оточуючих в оману щодо своїх намірів викликати швидку допомогу. 
Щодо покарання.
Що стосується міри призначеного судом першої інстанції покарання, то оскільки прокурор в апеляційній скарзі ставить питання про призначення обвинуваченому більш суворого покарання саме за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, скоєння якого ОСОБА_8 не доведено, при цьому не наводить доводів щодо невідповідності призначеного за ч.1 ст.121 КК України покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворої міри покарання.
Суд першої інстанції, при визначені міри покарання за ч.1 ст.121 КК України вірно врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке віднесене до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини, відношення обвинуваченого до вчиненого діяння, та обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також відомості про особу обвинуваченого, а саме: те, що він раніше не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, не працює.
Сукупність наведених обставин вказує на те, що призначена обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції міра покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є необхідною і достатньою для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.
Водночас, сторона обвинувачення вірно звернула увагу на необґрунтоване звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Окрім того, зі змісту ч. 1 ст. 75 КК України вбачається, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Втім, обов`язковою умовою застосування цього кримінально-правового інституту, що належить до дискреційних повноважень суду, є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.
Так, суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , врахував тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Врахувавши вказані обставини суд першої інстанції призначив обвинуваченому мінімальне покарання, що передбачене санкціє ч.1 ст.121 КК України.
З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання із застосуванням вимог ст.ст. 75, 76 КК України.
Між тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам кримінального правопорушення, а саме, нанесення обвинуваченим потерпілому двох ударів ножем в грудну клітку, що становило реальну загрозу для життя, і в разі несвоєчасного надання медичної допомоги могло спричинити смерть потерпілого.
У відповідності до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека, визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Окрім того, суд першої інстанції не обґрунтував належним чином підстав, з яких дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. При цьому судом першої інстанції враховані ті ж самі обставини, які вже були враховані при призначенні покарання, й принципово нових обставин для застосування положень ст.75 КК України місцевим судом встановлено не було.
Апеляційний суд надаючи оцінку питанню застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України, враховує:
- тяжкість вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів;
- дані про особу обвинуваченого, який є раніше несудимою особою, не одружений, не працевлаштований, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває;
- обставини справи, а саме те, що ОСОБА_8 , відверто нехтуючи загальними засадами Конституції України, якими, серед іншого, визначено, що людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, з метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, та усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій і свідомо допускаючи настання тяжких наслідків, використовуючи знаряддя злочину ніж), завдав ним потерпілому двох ударів в ділянку життєво важливих органів, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження;
- суспільну небезпечність скоєного злочину та тяжкість його наслідків.
Колегія суддів вважає, що за вказаних обставин, виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому покарання, призначене із застосуванням ст. 75 КК України не буде справедливим та не відповідатиме його меті виправленню та попередженню вчинення обвинуваченим нових злочинів.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого необґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вбачає підстави скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок в цій частині.
Суд апеляційної інстанції погоджується з видом та розміром призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, але вважає необґрунтованим звільнення ОСОБА_8 від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Зі змісту матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 був затриманий 24 серпня 2023 року та взятий під варту на підставі ухвали Херсонського міського суду Херсонської області 25 серпня 2023 року. Водночас 21 серпня 2024 року Херсонським міським судом запобіжний захід у виді тримання під вартою був змінений на домашній арешт і ОСОБА_8 звільнено з-під варти.
З огляду на викладене на підставі ч.5 ст.72 КК України до строку відбування покарання ОСОБА_8 підлягає зарахування строк попереднього ув`язнення з 24 серпня 2023 року по 21 серпня 2024 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Таким чином вирок суду стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання із ухваленням в цій частині нового вироку.
Щодо судових витрат.
Приписами ст.118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.
Частина 1 ст.122 КПК України передбачає, що витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст.122 КПК України залучення стороною обвинувачення спеціалістів, експертів спеціалізованих державних установ, проведення експертизи (обстежень і досліджень) за дорученням слідчого судді або суду здійснюються за рахунок коштів, що за цільовим призначенням виділяються таким установам із Державного бюджету України.
При цьому, згідно з положеннями ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КК України, до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відносяться вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат (п.3 ч.1 ст.118 КПК України), тобто витрат, пов`язаних із здійсненням кримінального провадження, які відшкодовуються державою певним суб`єктам кримінального процесу і підлягають стягненню з осіб, визнаних винними у вчиненні злочину чи, в окремих випадках, зараховуються на рахунок держави.
Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта.
Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд ухваливши обвинувальний вирок, стягнув із ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в сумі 11908 гривень 22 копійки.
Обґрунтовуючи такі висновки суд першої інстанції послався на те, що з обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню витрати на залучення експертів для проведення експертиз, що були враховані судом першої інстанції зокрема:
- судово-медичної експертизи №279 від 03.10.2023 року, вартість якої складає 451,68 гривень;
- судово-медичної експертизи №338/279 від 06.11.2023 року, вартість якої складає 451,68 гривень;
- судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/115-23/12758-БД від 24.10.2023, вартість якої складає - 11004,86 грн.
Водночас висновки інших проведених у справі експертиз №122/ім, №123/ім, №124/ім, №125/ім, суд визнав неналежними доказами та вказав, що витрати на проведення даних експертиз мають бути покладені на державу.
Однак такий підхід не ґрунтується на вимогах процесуального законодавства.
Зокрема виходячи із аналізу ст.124 КПК України, можна дійти висновку, що законодавець чітко ставить вимогу перед судом у разі постановлення обвинувального вироку про необхідність стягнення з винної особи усіх документально підтверджених витрат на проведення експертиз у рамках кримінального провадження.
Зазначене узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду, висловленою у постановах від 04 жовтня 2018 року у справі № 548/148/16-к, від 27 листопада 2018 року у справі №761/34661/16-к, від 29 квітня 2021 року у справі № 677/1330/19, від 19 жовтня 2021 року у справі № 150/592/19.
Крім того, як вірно вказує в апеляційній скарзі прокурор, стягуючи з обвинуваченого процесуальні витрати за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/115-23/12758-БД від 24.10.2023, суд припустився помилки та стягнув з обвинуваченого на користь держави суму у розмірі 11004,86 грн. 
Однак, відповідно до довідки про витрати на проведення даної експертизи зазначена сума є лише вартістю витратних матеріалів, що були використані під час її проведення, тоді як загальні витрати на проведення даного експертного дослідження склали 19369,86 грн. (т.1 а.п.190)
Таким чином, з обвинуваченого підлягають стягненню всі документально підтверджені витрати на проведення експертиз у кримінальному провадженні, а саме за проведення:
- судово-медичної експертизи №279 від 03.10.2023 року, вартість якої складає 451,68 гривень; 
- судово-медичної експертизи №338/279 від 06.11.2023 року, вартість якої складає 451,68 гривень; 
- судової імунологічної експертизи №125/ім від 03.11.2023 року, вартість якої складає 1434,53 гривень;
- судової імунологічної експертизи №122/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 2049,32 гривень;
- судової імунологічної експертизи №123/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 2049,32 гривень;
- судової імунологічної експертизи №124/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 1434,53 гривень;
- судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/115-23/12758-БД від 24.10.2023, вартість якої складає 19369,86 гривень.
Зазначений розмір процесуальних витрат відповідає тому, що зазначений стороною обвинувачення в обвинувальному акті та підтверджений документально довідками про витрати на проведення експертиз:
довідка до висновку експерта №279 від 03.10.2023 року – т.1 а.п.183;
довідка до висновку експерта №2338/279 від 06.11.2023 року – т.1 а.п.187;
довідка до висновку експерта № СЕ-19/115-23/12758-БД від 24.10.2023року – т.1 а.п.190;
довідка до висновку експерта №124/ім від 01.11.2023 року – т.1 а.п.210;
довідка до висновку експерта №123/ім від 01.11.2023 року – т.1 а.п.214;
довідка до висновку експерта №122/ім від 01.11.2023 року – т.1 а.п.219;
довідка до висновку експерта №125/ім від 03.11.2023 року – т.1 а.п.227.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на ухвалення судом стосовно ОСОБА_8 обвинувального вироку зазначені судові витрати підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Оскільки суд першої інстанції стягнув з обвинуваченого лише частину судових витрат вирок суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат. 
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420, ч.15 ст.615 КПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями задовольнити частково.
Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 червня 2025 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Початок строку відбування ОСОБА_8 покарання рахувати з моменту затримання в порядку виконання вироку.
На підставі ч.5 ст.72 КК України до строку відбування покарання ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 24 серпня 2023 року по 21 серпня 2024 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Це же вирок в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави судові витрати на проведення експертиз у кримінальному провадженні, а саме за проведення:
- судово-медичної експертизи №279 від 03.10.2023 року, вартість якої складає 451,68 гривень; 
- судово-медичної експертизи №338/279 від 06.11.2023 року, вартість якої складає 451,68 гривень; 
- судової імунологічної експертизи №125/ім від 03.11.2023 року, вартість якої складає 1434,53 гривень;
- судової імунологічної експертизи №122/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 2049,32 гривень;
- судової імунологічної експертизи №123/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 2049,32 гривень;
- судової імунологічної експертизи №124/ім від 01.11.2023 року, вартість якої складає 1434,53 гривень;
- судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/115-23/12758-БД від 24.10.2023, вартість якої складає 19369,86 гривень.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2    ОСОБА_3     ОСОБА_4