ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/6844/25 пров. № А/857/13404/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Богачук Ю.С.

за участю представників:
позивача – Дмитришин Ю.М.
відповідача – Ігнатенко С.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі № 260/6844/25 за адміністративним позовом Тячівської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатській лісовий офіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Департамент екології та природніх ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною (головуючий суддя Скраль Т.В., м. Ужгород, проголошено о 12:28:26), - 

В С Т А Н О В И В:

26 серпня 2025 року Керівник Тячівської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області (позивач) звернувся з позовом до Державного лісогосподарського спеціалізованого підприємства «Ліси України», в особі: філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» (відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Департамент екології та природніх ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації яким просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» щодо незабезпечення проведення робіт із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» площею 100,0 га та зобов`язати останнього відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити протягом 1 року з дня набрання рішенням законної сили розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно- заповідного фонду, на підставі якого провести роботи із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості); 2) визнати протиправною бездіяльність Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» щодо невстановлення охоронної зони пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» площею 100,0 га та зобов`язати останнього відповідно до вимог чинного законодавства України протягом 1 року з дня набрання рішенням законної сили провести роботи із встановлення охоронної зони пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» та закріплення її в натурі (на місцевості).
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що визначення меж пралісової пам`ятки природи «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» та визначення її охоронної зони може проводитися лише на підставі проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, погодженого з Департаментом екології та природних ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації, а відомості про встановлені межі мають бути внесені до Державного земельного кадастру. На підставі наказу державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 09.09.2024 №1526 створено філію «Карпатський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Враховуючи викладене, саме на державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДСП «Ліси України», як на постійного лісокористувача у зазначених правовідносинах, який є відповідачем, покладено обов`язок із вчинення дій по організації розробки проєкту землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду, а саме пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва», визначення та закріплення на місцевості її меж та охоронної зони. Однак, зазначені обов`язки відповідачем не виконуються, проєкт землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» загальною площею 100,0 га, не розроблено, її межі та охоронні зони не визначені та не закріплені в натурі (на місцевості), не встановлено і обмежень у використанні земельної ділянки лісового фонду, в межах якої знаходиться заповідний об`єкт. Враховуючи викладене звернувся з позовом до суду. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 року позов Керівника Тячівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області до Державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Ліси України» в особі: філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Ліси України» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» щодо незабезпечення проведення робіт із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» площею 100,0 га.
Зобов`язано Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» розробити проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, на підставі якого провести роботи із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості).
Визнано протиправною бездіяльність Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» щодо невстановлення охоронної зони пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» площею 100,0 га.
Зобов`язано Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» провести роботи із встановлення охоронної зони пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» та закріплення її в натурі (на місцевості).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить таке скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити. Зокрема зазначає, що відповідно до пунктів 1.5 та 3.3 Положення про пралісову пам`ятку природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва», затвердженого розпорядження голови Закарпатської обласної військової адміністрації № 408 від 01.05.2023 (далі Положення № 408 від 01.05.2023) на відповідача, як на землекористувача, покладено лише зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження Пралісової пам`ятки природи. Також, відповідно до пунктів 2 та 4 наявного у матеріалах справи Охоронного зобов`язання № 06-24/1853/5 від 18 травня 2023 року, відповідач взяв на себе наступні зобов`язання щодо: дотримання встановленого режиму для території (об`єкта) природно-заповідного фонду; не здійснення у межах території (об`єкта) природнозаповідного фонду обороненої господарської діяльності; вживання заходів щодо попередження і ліквідації екологічних наслідків аварій та шкідливого впливу на територію (об`єкт) природно-заповідного фонду; дотримання вимог щодо використання території (об`єкта) природно- заповідного фонду; забезпечення охорони та збереження цінних природних комплексів території (об`єкта) природно-заповідного фонду; забезпечення охорони та збереження території (об`єкта), що перебуває у його користуванні. Однак, як наголосив Верховний Суд у пункті 59 постанови від 29.11.2024 по справі № 260/1681/23, закріплене у пунктах 1.5, 3.3 Положення № 408 від 01.05.2023 та пункті 4 Охоронного зобов`язання № 06-24/1853/5 від 18.05.2023 положення «забезпечення додержання режиму охорони та збереження пам`ятки природи» саме по собі не передбачає автоматичного покладення на Відповідача, як землекористувача, тих обов`язків чи повноважень, які безпосередньо правовими нормами для нього не передбачені. Тобто ці положення, які Прокуратурою поставлено в основу підстав позову у даній справі, не передбачають обов`язку із проведення робіт із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» площею 100,0 га та її охоронної зони шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості). Натомість, ні Положення № 408 від 01.05.2023, ні Охоронне зобов`язання № 06-24/1853/5 від 18.05.2023 приписів щодо покладання на відповідача саме обов`язку із проведення робіт із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» площею 100,0 га та її охоронної зони шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості) в собі не містять. Відтак, у відповідача обов`язок із розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та проведення на його підставі робіт із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» та її охоронної зони шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості) відсутній, що виключає задоволення позову у даній справі.
Представник прокуратури в судовому засіданні проти поданої апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Представник відповідача підтримує вимоги апеляційної скарги. 
Департамент екології та природних ресурсів Закарпатської обласної військової адміністрації подав клопотання про розгляд справи без його участі. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
01 жовтня 2020 року рішенням Закарпатської обласної ради № 1848 «Про оголошення об`єктів природно заповідного фонду місцевого значення» оголошено об`єктами природно-заповідного фонду місцевого значення: пралісову пам`ятку природи «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» на площі 100,0 га, пралісову пам`ятку природи «Праліси Нересницького лісництва» на площі 128,7 га, пралісову пам`ятку природи «Праліси Турбатського лісництва» на площі 136,8 га, пралісову пам`ятку природи «Праліси Плайського лісництва» на площі 161,7 га, без вилучення площ від землекористувача державного підприємства «Брустурянське лісомисливське господарство».
28 жовтня 2022 року наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 872 «Про припинення державного підприємства «Брустурянське лісомисливське господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» припинено державне підприємство «Брустурянське лісомисливське господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
18 травня 2023 року Закарпатською обласною військовою адміністрацією видано охоронне зобов`язання № 06-24/1853/5, яким філії «Брустурянське лісомисливське господарство» Державного спеціального господарського підприємства «Ліси України» передається під охорону та дотримання встановленого режиму об`єкт природно-заповідного фонду місцевого значення пралісова пам`ятка природи «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» загальною площею 100,0 га у межах кварталів 25 (виділи 1,2,3), 31 (виділ 16), 32 (виділ 59), 33 (виділи 2, 3, 4, 8) Лопухівського лісництва.
11 березня 2025 року державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» листом № 5568/06-11 повідомило Закарпатську обласну військову адміністрацію, що відповідно до Положень про філії ДП «Ліси України» метою і предметом діяльності філій підприємств є, окрім іншого, забезпечення дотримання заповідного режиму та вимог щодо охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які розташовані на землях, що закріплені за філією, під час здійснення господарської та іншої діяльності.
Відповідно до пункту 2.2.11. Положення про філію «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», затвердженого наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 16 січня 2025 року № 179 предметом діяльності філії є забезпечення дотримання заповідного режиму та вимог щодо охорони територій та об`єктів природно заповідного фонду, які розташовані на землях, що закріплені за філією, під час здійснення господарської та іншої діяльності, розробки проектної і проектно планувальної документації, землевпорядкування, лісовпорядкування, здійснення оцінки впливу на довкілля.
Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що визначення меж пралісової пам`ятки та її охоронної зони може проводитися лише на підставі проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, погодженого з Департаментом, чого в даному випадку не було, а відомості про встановлені межі мають бути внесені до Державного земельного кадастру.
Оскільки проект землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду - пралісової пам`ятки не розроблено, її межі та охоронні зони не визначені та не закріплені в натурі (на місцевості), що свідчить про невиконання відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо належного забезпечення режиму охорони пам`ятки природи. Відсутність відповідної землевпорядної документації унеможливлює встановлення правового режиму охорони об`єкта, що, в свою чергу, створює ризики порушення вимог природоохоронного законодавства та знижує рівень правового захисту об`єкта як складової частини природно-заповідного фонду України.
З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо незабезпечення проведення робіт із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» площею 100,0 га та щодо не встановлення охоронної зони вказаної пралісової пам`ятки.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень.
Статтею 43 Земельного кодексу України (далі - ЗК) та частиною 1 статті 7 Закону України Про природно-заповідний фонд України (далі - Закон №2456-XII) встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно - заповідного фонду.
На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором.
Відповідно до статті 3 Закону №2456-XII, до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.
Статтею 46-1 ЗК встановлено обмеження у використанні земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Зокрема, визначено, що землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону №2456-XII та положеннями про ці території, об`єкти. Особливий режим охорони, відтворення і використання земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду поширюється на всі розташовані в межах таких територій та об`єктів землі та земельні ділянки незалежно від форми власності та цільового призначення.
За змістом частини 4 статті 7 Закону №2456-XII, межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Основні вимоги щодо режиму пам`яток природи встановлені приписами статті 28 Закону №2456-XII.
Так, на території пам`яток природи забороняються суцільні, поступові, лісовідновні та прохідні рубки, видалення захаращеності, полювання та будь-яка інша діяльність, що загрожує збереженню або призводить до деградації чи зміни первісного їх стану.
На території пралісових пам`яток природи забороняються всі види рубок, у тому числі санітарні, рубки формування і оздоровлення лісів та видалення захаращеності (крім догляду за лінійними об`єктами та вирубування окремих дерев під час гасіння пожежі), будівництво споруд, прокладання шляхів, лінійних та інших об`єктів транспорту і зв`язку, випасання худоби, промислова заготівля недеревинних лісових продуктів.
Навколо пралісових пам`яток природи установлюються охоронні зони завширшки не менше подвійної висоти деревостану пралісу, в яких забороняються будь-які суцільні, у тому числі санітарні, а також поступові рубки.
Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених пам`ятками природи, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
Згідно із частиною 1 статті 39 Закону №2456-XII для забезпечення необхідного режиму охорони природних комплексів та об`єктів природних заповідників, запобігання негативному впливу господарської діяльності на прилеглих до них територіях установлюються охоронні зони.
Частиною 2 статті 39 Закону №2456-XII передбачено, що в разі необхідності охоронні зони можуть установлюватися на територіях, прилеглих до окремих ділянок національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, а також навколо заказників, пам`яток природи, заповідних урочищ, ботанічних садів, дендрологічних парків, зоологічних парків та парків-пам`яток садово-паркового мистецтва.
Розміри охоронних зон визначаються відповідно до їх цільового призначення на основі спеціальних обстежень ландшафтів та господарської діяльності на прилеглих територіях.
Згідно з частиною 2 статті 60 Закону №2456-XII охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій (за виключенням перелічених у частині першій статті 60 Закону) покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають.
Таким чином, на пралісові пам`ятки природи поширюється особливий режим охорони, відтворення та використання, забезпечення дотримання якого неможливе без встановлення чітких меж відповідної земельної ділянки та закріплення їх в натурі (на місцевості).
Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про землеустрій» (далі - Закон №858-IV), проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.
Відповідно до пункту а частини 1 статті 20 Закону №858-IV землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель.
Підставою для здійснення землеустрою, відповідно до статті 22 Закону №858-IV є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами, (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.
Одним із видів документації із землеустрою є проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів (пункт в частини 2статті 25 Закону №858-IV).
За змістом статті 47 Закону №858-IV, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно - заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення, водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій.
Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками.
Межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон встановлюються і по суходолу, і по водному простору.
Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.
Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру.
Відповідно до статті 26 Закону №858-IV, замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.
З огляду на вказане, природоохоронне законодавство України передбачає ідентифікацію територій природно-заповідного фонду, в тому числі шляхом встановлення в натурі їх меж, для чого в обов`язковому порядку розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду.
Встановлення меж територій природно-заповідного фонду є одним з обов`язкових за законом заходів із землеустрою, який забезпечує закріплення на місцевості меж цих територій з метою їх раціонального використання та охорони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2024 року у справі № 260/1681/23.
Згідно зі статтею 5 Закону №2456-XII завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.
Судом встановлено, що 01 жовтня 2020 року рішенням Закарпатської обласної ради № 1848 «Про оголошення об`єктів природно заповідного фонду місцевого значення» оголошено об`єктами природно-заповідного фонду місцевого значення: пралісову пам`ятку природи «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» на площі 100,0 га, пралісову пам`ятку природи «Праліси Нересницького лісництва» на площі 128,7 га, пралісову пам`ятку природи «Праліси Турбатського лісництва» на площі 136,8 га, пралісову пам`ятку природи «Праліси Плайського лісництва» на площі 161,7 га, без вилучення площ від землекористувача державного підприємства «Брустурянське лісомисливське господарство».
28 жовтня 2022 року наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 872 «Про припинення державного підприємства «Брустурянське лісомисливське господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» припинено державне підприємство «Брустурянське лісомисливське господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
18 травня 2023 року Закарпатською обласною військової адміністрацією видано охоронне зобов`язання № 06-24/1853/5, яким філії «Брустурянське лісомисливське господарство» Державного спеціального господарського підприємства «Ліси України» передається під охорону та дотримання встановленого режиму об`єкт природно-заповідного фонду місцевого значення пралісова пам`ятка природи «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва» загальною площею 100,0 га у межах кварталів 25 (виділи 1,2,3), 31 (виділ 16), 32 (виділ 59), 33 (виділи 2, 3, 4, 8) Лопухівського лісництва.
11 березня 2025 року державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» листом № 5568/06-11 повідомило Закарпатську обласну військову адміністрацію, що відповідно до Положень про філії ДП «Ліси України» метою і предметом діяльності філій підприємств є, окрім іншого, забезпечення дотримання заповідного режиму та вимог щодо охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які розташовані на землях, що закріплені за філією, під час здійснення господарської та іншої діяльності.
Відповідно до пункту 2.2.11. Положення про філію «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», затвердженого наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 16 січня 2025 року № 179 предметом діяльності філії є забезпечення дотримання заповідного режиму та вимог щодо охорони територій та об`єктів природно заповідного фонду, які розташовані на землях, що закріплені за філією, під час здійснення господарської та іншої діяльності, розробки проектної і проектно планувальної документації, землевпорядкування, лісовпорядкування, здійснення оцінки впливу на довкілля.
З огляду на встановлені судом обставини, саме на державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» покладено обов`язок із вчинення дій по організації розробки проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду, а саме пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Праліси і квазіпраліс Лопухівського лісництва», визначення та закріплення на місцевості її меж та охоронної зони.
В той же час, згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 14 липня 2025 року № 5844-25 у відділі не обліковується документація із землеустрою щодо об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, розташованих на землях пралісів, квазіпралісів Брустурянського надлісництва філії «Карпатський лісовий офіс».
З огляду на встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що повністю спростовує доводи апелянта, що саме на державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії Карпатський лісовий офіс ДСГП «Ліси України» як на постійного лісокористувача у зазначених правовідносинах покладено обов`язок із вчинення дій по організації розробки проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду, а саме пралісової пам`ятки природи місцевого значення Праліси Турбатського лісництва, визначення та закріплення на місцевості її меж та охоронної зони.
В той же час, згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 14.07.2025 року № 10-7-0.31-3429/2-25 в останнього не обліковується документація із землеустрою щодо об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, розташованих на землях пралісів, квазіпралісів Брустурянського надлісництва. 
Як встановлено статтею 30 Закону №854-IV та пунктом 3 частини 3 статті 186 ЗК, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення зобов`язано погоджувати з структурним підрозділом відповідної обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення).
Втім, визначення меж Пралісової пам`ятки та її охоронної зони може проводитися лише на підставі проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, погодженого з Департаментом, чого в даному випадку не було, а відомості про встановлені межі мають бути внесені до Державного земельного кадастру.
Оскільки проект землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду - Пралісової пам`ятки не розроблено, її межі та охоронні зони не визначені та не закріплені в натурі (на місцевості), що свідчить про невиконання ДСГП покладеного на нього обов`язку щодо належного забезпечення режиму охорони пам`ятки природи. Відсутність відповідної землевпорядної документації унеможливлює встановлення правового режиму охорони об`єкта, що, в свою чергу, створює ризики порушення вимог природоохоронного законодавства та знижує рівень правового захисту об`єкта як складової частини природно-заповідного фонду України.
Як передбачено приписами статті 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із приписами часини 1 статті 23 України «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
У відповідності до частини 3 статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Положеннями частини 4 статті 53 КАС України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 62 Закону №2456-XII, державний контроль за додержанням режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, посадовими особами служби державної охорони природно-заповідного фонду України та іншими уповноваженими законом державними органами.
Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів., про що вказано у пункті 1 Положення про цей орган, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275 (далі Положення №275).
Відповідно до підпункту 2 пункту 3, підпункту б підпункту 2, підпункту 5 пункту 4, пункту 7 вищезазначеного Положення №275 основними завданнями Держекоінспекції є, серед іншого, здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо: охорони земель, надр; охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі: - здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема: про охорону земель, надр, зокрема щодо: додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні; - звертається до суду із позовом, зокрема, щодо: визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Наказом Держекоінспекції від 20.02.2023 №21 затверджено Положення про Державну екологічну інспекцію у Закарпатській області, у якій закріплені повноваження, аналогічні вищевикладеним повноваженням Державної екологічної інспекції, які однак поширюються на територію Закарпатської області.
Відповідно до статті 28 Закону України №3166-VI Про центральні органи виконавчої влади міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 21 Закону №858-IV організацію і планування землеустрою на загальнодержавному і місцевому рівнях здійснюють Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.
Верховний Суд, переглядаючи справу №620/6905/22 за подібних правовідносин, досліджував питання про те, чи порушені інтереси держави у зв`язку з нездійсненням органом місцевого самоврядування встановлення і закріплення в натурі (на місцевості) меж об`єкта природно-заповідного фонду, переданого йому під охорону, та чи має територіальний орган Держекоінспекції повноваження на захист у спірних правовідносинах інтересів держави (у разі їх порушення) у обраний прокурором спосіб (в судовому порядку). Повертаючи позовну заву прокурору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що Державна екологічна інспекція у Чернігівській області не є тим компетентним органом, який наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом. Разом з тим, Верховний Суд не погодився з вказаними висновками та у постанові від 27 лютого 2024 року у цій справі зазначив, що нездійснення, у тому числі й органами місцевого самоврядування, обов`язкових за законом заходів землеустрою щодо встановлення і закріплення на місцевості меж територій природно-заповідного фонду, вказує на порушення ними вимог законодавства щодо охорони земель, охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а державний нагляд (контроль) у цій сфері відносин, зокрема й щодо додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, здійснює саме Держекоінспекція та її територіальні органи.
Тож діяльність органу місцевого самоврядування щодо планування території природно-заповідного фонду є об`єктом контролю у сфері захисту довкілля та природних ресурсів і такий контроль уповноважені здійснювати відповідні органи Державної екологічної інспекції України.
Такий правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 8 грудня 2020 року у справі № 809/807/17.
При цьому зміст вищенаведених положень законодавства підтверджує наявність у Держекоінспекції та її територіальних органів права на звернення до суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності, що порушує вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд визнав помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що Держекоінспекція в Чернігівській області не є органом, уповноваженим на звернення до суду у спірних правовідносинах.
Застосовуючи вказані висновки Верховного Суду в контексті справи, що розглядається, апеляційний суд вважає, що Держекоінспекція є компетентним органом, який наділений контрольними повноваженнями у сфері спірних правовідносин і має повноваження звертатися із позовом. Водночас, Держекоінспекція, як спеціально уповноважений орган у сфері контролю за дотриманням вимог законодавства про природно-заповідний фонд не вжила заходів, спрямованих на зобов`язання ДСГП в особі філії забезпечити проведення робіт із винесення меж Пралісової пам`ятки та розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості). Таким чином, прокурор правильно визначив, який орган представляє інтереси держави у спірних відносинах. 
Аналогічна правова позиція висвітлена Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2024 року у справі №500/576/22.
Таким чином, відповідач, як постійний землекористувач та особа, відповідальна за охорону пам`ятки, протиправно ухиляється від встановленого законом обов`язку щодо організації розробки проекту землеустрою для встановлення меж пам`ятки, що унеможливлює її належну охорону та державний кадастровий облік.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі №260/6844/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 18.06.26