Постанова
Іменем України

24 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 570/3641/22
провадження № 61-5202св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І., 

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року у складі колегії суддів Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., 

Історія справи
Короткий зміст позовів

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Первісний позов мотивований тим, що з 22 січня 2010 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який 20 вересня 2022 року рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі № 570/4629/21 розірвано. Під час шлюбу 28 серпня 2013 року ними було придбано незавершений будівництвом будинок в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В. П., який зареєстрований на відповідача ОСОБА_2 та земельну ділянку з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038. 

Після купівлі-продажу сторони завершили будівництво будинку та здали його в експлуатацію. Відповідно до довідки ДФМУ від 27 вересня 2022 року вартість житлового будинку із земельною ділянкою становить 3 684 829,40 грн.

Оскільки будинок придбаний а в подальшому добудований ними під час шлюбу і земельна ділянка, на якій він розташований, придбаний під час шлюбу, то це майно підлягає поділу між ними в рівних частках по 1/2 частині кожному (а. с. 1-3 т. 1).

ОСОБА_1 просив;
визнати житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та поділити це нерухоме майно між ним та відповідачкою по 1/2 частині кожному; 
в порядку поділу нерухомого майна визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 на АДРЕСА_1 ; 
судові витрати покласти на відповідачку.

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю, стягнення компенсації.

Зустрічний позов мотивований тим, що 22 червня 2007 року  ОСОБА_2 , її мати ОСОБА_4 та брат продали квартиру АДРЕСА_2 на підставі угоди про завдаток від 17 червня 2007 року, де вказано, що її мати ОСОБА_4 отримала завдаток у розмірі 500 доларів США та зобов`язується до 25 червня 2007 року укласти договір купівлі-продажу квартири за 165 000 грн, що еквівалентно 33 000 грн дол. США. Після відчуження квартири  ОСОБА_2 отримала 11 000 дол. США, що дорівнює вартості її частки у квартирі.

10 квітня 2007 року ОСОБА_2 уклала договір № Б-10/04-2 ИФ купівлі-продажу цінних паперів та фактично придбала квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 51,13 кв. м, право власності на яку було зареєстровано 26 березня 2008 року, тобто до реєстрації шлюбу.

27 серпня 2013 року  ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_4 , за 295 200 грн, що еквівалентно 37 000 дол. США. В пункті 14 договору вказано, що квартира є особистою приватною власністю.

Тому, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, вона мала особисті приватні кошти у розмірі 48 000 дол. США, які отримала за рахунок продажу особистого приватного майна, отриманого до шлюбу.

28 серпня 2013 року  ОСОБА_2 уклала два договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які посвідчені приватним нотаріусом Рівненського РНО Олинець В. П., що є предметом первісного позову.

Загалом  ОСОБА_2 було витрачено 358 711 грн, що еквівалентно 46 000 дол. США, які були її особистим приватним майном, відповідно, об`єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка, придбані нею 28 серпня 2013 року, є її особистою приватною власністю. Відповідач на момент одруження був безробітним, а лише з 2012 року працював водієм інкасаторського авто, коштів, які він отримував ледве вистачало для придбання продуктів і забезпечення сім`ї. В період шлюбу  ОСОБА_2 також мала самостійний дохід у вигляді стипендії та виконувала на замовлення написання робіт (дипломні та інші), відповідно, приймала участь в утриманні сім`ї навіть у декретній відпустці, зважаючи на малий дохід відповідача. Відповідно ОСОБА_1 не є співвласником спірних будинку та земельної ділянки, адже вони були придбані виключно за кошти, отримані нею за рахунок продажу майна, яке вона набула до шлюбу.

Ремонт незавершеного будівництва здійснювали  ОСОБА_2 та її батьки, відповідач коштів не надавав. Після продажу квартири вони з відповідачем певний період проживали в орендованій квартирі. Коштів ні в неї, ні у відповідача достатніх не було, тому її батьки прийняли рішення допомогти їй. У 2014 році в будинку були створені більш менш умови для проживання і вони з відповідачем вирішили переїхати від батьків зі спільною дитиною у спірний будинок. За час спільного проживання батьки неодноразово були свідками агресивної поведінки відповідача, бачили його у стані алкогольного сп`яніння та з метою її убезпечити, вони вирішили письмово оформити їхні домовленості.

08 травня 2015 року вони з батьком ОСОБА_7 уклали договір про спільну діяльність у будівництві. Її мати мала депозитний рахунок, після закриття якого 03 березня 2015 року, кошти були витрачені на добудову її будинку. Мати також віддавала частину своєї зарплати на будівельні матеріали. Окрім того, вона була членом кооперативу «ГБК «Ялина», де отримала гараж. Вказаний гараж було продано 17 липня 2014 року за 5 500 доларів США, ці кошти були спрямовані на добудову її будинку. Батько періодично їздив на заробітки у Польщу, май постійний хороший дохід. Відповідно, її батьки мали кошти для добудови її будинку, що підтверджується фіскальними чеками на суму 2 554 414 грн та показаннями свідків. Звичайно, витрачено було набагато більше коштів, але частина документів не збереглися. Батьки знали про складну ситуацію в їхній сім`ї з відповідачем, тому вирішили допомогти добудувати її будинок за свої кошти. Земельна ділянка дозволяла здійснити поділ, тому вона зобов`язалася подарувати її половину батькам з метою розрахунків за виконані роботи та затрачені кошти або сплатити готівкою у майбутньому.

За рахунок коштів її батьків та їхніми зусиллями 19 лютого 2016 року спірний будинок було введено в експлуатацію, а 29 лютого 2016 року зареєстровано право власності за нею.

Відповідач не допомагав ні коштами, ні особистими трудовими зусиллями у будівництві. Також ні  ОСОБА_2 , ні відповідач за зустрічним позовом не мали достатніх коштів для купівлі будівельних матеріалів та оплати будівельних робіт. Відповідач з моменту одруження до 23 липня 2012 року був безробітним. Згодом працював водієм на інкасаторській машині, додому повертався пізно. Заробіток був малий. Він брав мікрокредити на свої потреби, коштів на утримання сім`ї майже не мав. Важливим моментом є та обставина, що відповідач зловживав спиртними напоями і його дохід не міг повноцінно забезпечувати потреби сім`ї, зокрема і оплачувати будівництво. Відповідач також постійно вчиняв сварки та стверджував, що нічого в будинку та біля нього робити не буде, бо це її будинок, якщо вона хоче, то щоб сама займалася будівництвом. Вона здійснювала все документальне оформлення, сплачувала всі комунальні послуги, всі договори укладені з нею. Вони оформили субсидію. Після того, як вона подала позовну заяву до суду про розірвання шлюбу, відповідач вкрав у неї частину документів, пов`язаних із будівництвом, в тому числі і чеки про придбання будівельних матеріалів.

30 липня 2019 року за спільні кошти вони з відповідачем придбали авто Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано на відповідача, це авто є спільним подружнім майном та підлягає поділу. Згідно із інформацією на сайті Авторіа середня ринкова вартість спірного авто 2 400 дол. США, їй належить половина - 1 200 дол. США, що еквівалентно 49 080 грн.

ОСОБА_2 просила: 
визнати її особистою приватною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 5624687401:02:008:0038;
визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі/кузова/рами НОМЕР_2 ;
в порядку поділу майна виділити у власність ОСОБА_1 авто 
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок поділу авто грошову компенсацію 1/2 ринкової вартості авто у розмірі 49 080 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2025 року:
первісний позов ОСОБА_1 задоволено;
визнано житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділено це нерухоме майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному;
у порядку поділу нерухомого майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 на АДРЕСА_1 ;
зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково;
у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 5624687401:02:008:0038 відмовлено;
визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі/кузова/рами НОМЕР_2 ;
у порядку поділу майна виділено у власність ОСОБА_1 авто Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі/кузова/рами НОМЕР_2 ;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок поділу авто грошову компенсацію 1/2 середньої ринкової вартості авто у розмірі 49 080 грн;
припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі/кузова/рами НОМЕР_2 ;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати - судовий збір у розмірі 7 443 грн судового збору згідно квитанції № 67 від 26 вересня 2022 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;
у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) вказано, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність;
предметом спору у вказаній справі є два об`єкти нерухомого майна, придбані у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 за адресою: АДРЕСА_1 , покупцем яких відповідно до умов договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки від 28 серпня 2013 року, є ОСОБА_2 ;
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 стверджує, що спірну нерухомість прибрано за її особисті кошти, отримані від продажу її квартир, набутих до шлюбу. При цьому, наголошує, що заява ОСОБА_1 про надання згоди нотаріусу на придбання нерухомого майна має лише формальний характер, не спростовує той факт, що спірна нерухомість придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , оскільки при посвідченні правочинів нотаріусом не перевіряється та не встановлюється джерело походження коштів на придбання майна та формально засвідчено підпис ОСОБА_1 . Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 стверджує, що відповідно до нотаріальної заяви на придбання спірної нерухомості у спільну сумісну власність подружжя, при укладенні вказаних правочинів кожен з подружжя надав згоду на придбання вказаної нерухомості у спільну власність подружжя та за спільні кошти подружжя, тобто вказаною заявою сторони погодили та встановили юридичні факти набуття нерухомого майна у спільну сумісну власність подружжя, визначивши режим грошових спільних коштів як таких, що використані в інтересах сім`ї. Отже, сторони правочинів при їх укладенні, як встановлення юридичних фактів, що ніким не оспорювались, встановили правовий режим джерела набуття спірного майна подружжя, якими є спільні кошти та спільна праця подружжя;
за змістом наведеної вище заяви від 28 серпня 2023 року (а. с. 158 т.1, посилання на яку міститься у пункті 10 та пункті 6 договорів купівлі-продажу від 28 серпня 2023 року), ОСОБА_1 відповідно до статті 369 ЦК України надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю за ціну та на умовах, визначених у договорах купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки. Вказана нерухомість - придбане нерухоме майно буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувається ними під час шлюбу, а за правовстановлюючими документами значитиметься за дружиною ОСОБА_2 . Тому, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договорів купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя;
судом враховано, що під час укладення договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки, обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна - спірної нерухомості. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому підлягають до задоволення позовні вимоги за первісним позовом, а саме: визнання права власності у розмірі 1/2 на цю нерухомість за кожним з подружжя та слід відмовити у задоволенні зустрічного позову про визнання права особистої приватної власності за ОСОБА_2 на спірну нерухомість. Отже, за встановлених судом обставин - наявність нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу спірної нерухомості від 28 серпня 2013 року, яка набута подружжям у спільну сумісну власність, виходячи з предмету та підстав первісного та зустрічного позовів, суд не бере до уваги докази, про які як на підставу свої вимог та заперечень вказує позивач за зустрічним позовом  ОСОБА_2 , зокрема договори про купівлю - продаж її іншої нерухомості як до так і після укладення шлюбу, договори про завдаток, та договір №01/15 про спільну діяльність у будівництві від 08 травня 2015 року;
щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль Opel Omega 1997 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 та в порядку поділу майна виділити у власність ОСОБА_1 авто і стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок поділу авто грошову компенсацію ринкової вартості авто у розмірі 49 080 грн. Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 визнав вимоги зустрічного позову про стягнення з нього грошової компенсації вартості авто у розмірі 49 080 грн, що на 1 725 грн менше середньої ринкової вартості спірного авто, визначеної у довідці станом на 15 жовтня 2022 року оцінювача ОСОБА_8 . Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, матеріали справи не містять доказів дійсної ринкової вартості спірного автомобіля на момент розгляду судом справи, а лише його середню ринкову вартість, (яка фактично не змінилася станом на 2025 р., а змінився лише курс долара США відносно гривні), тому зважаючи на визнання позивачем за первісним позовом розміру грошової компенсації середньо ринкової вартості спірного авто, з огляду на встановлену презумпцію спільної власності спірного автомобіля, а також ураховуючи засади змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, не подання сторонами доказу дійсної вартості ринкової вартості, суд уважав, що стягненню з позивача за первісним позовом ОСОБА_1 підлягає саме 49 080 грн в рахунок грошової компенсації середньої ринкової вартості спірного авто.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено;
рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2025 року, в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а також в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю скасовано;
у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено;
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю задоволено;
визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку к.н. 5624687401:02:008:0038;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 443 грн судовий збір, сплачений нею за розгляд справи судом першої інстанції;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21 931,55 грн судовий збір, сплачений нею за розгляд справи судом апеляційної інстанції;
в іншій частині рішення суду залишено без змін

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
аналізуючи наявні у матеріалах справи докази та обставини справи, а саме факт укладення ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна на наступний день після відчуження нею квартири АДРЕСА_4 , яка належала їй на праві приватної власності, враховуючи приблизно однакову вартість вказаних об`єктів нерухомого майна, апеляційний суд доходить висновку про придбання ОСОБА_2 незавершеного будівництва, об`єкта житлової нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (процент готовності 59 %) та земельної ділянки, на якій вказаний об`єкт розташований, за особисті кошти, отримані від продажу належного їй на праві особистої приватної власності майна. Таким чином, згідно положень статті 57 СК України наявні достатні правові та фактичні підстави для визнання спірного майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки останньою, за допомогою належних та допустимих доказів, спростовано презумпцію спільності майна подружжя;
апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договорів купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, з огляду на наступне. ОСОБА_2 , за допомогою належних та допустимих доказів, оцінених судом за правилами статті 89 ЦПК України, спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на незавершене будівництво - об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (процент готовності 59 %) та земельну ділянку, на якій вказаний об`єкт розташований, оскільки це нерухоме майно придбано за її особисті кошти, отримані від продажу належного їй на праві особистої приватної власності майна. Надана ОСОБА_1 згода на придбання ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна, не може автоматично свідчити про належність такого нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя, без належного дослідження судом усіх обставин справи, зокрема джерела походження коштів, за які таке майно було набуте;
апеляційний суд не вбачав підстав для застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23).у спорі, який перебуває на розгляді апеляційного суду, наявність нотаріально засвідченої згоди ОСОБА_1 на придбання дружиною спірного нерухомого майна не спростовує факту придбання такого майна за особисті кошти ОСОБА_2 ;
стосовно доводів ОСОБА_1 про вкладенням ним особистих коштів у будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 , апеляційний суд зазначив, що згідно зі статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого з подружжя - не власника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами;
як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу незавершеного будівництва від 28 серпня 2013 року процент готовності об`єкта житлової нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на момент укладення договору складав 59 %. Згідно наданих ОСОБА_1 у розпорядження суду чеків, накладних та квитанцій ним придбавалися будівельні матеріали та господарчі товари на загальну суму 59 000 грн, що не може вважатися істотним збільшенням вартості нерухомого майна. Оскільки ОСОБА_1 не доведено істотності збільшення вартості нерухомого майна, внаслідок його матеріальних чи фізичних вкладень, його інтереси у спірних правовідносинах можуть бути захищені шляхом заявлення вимоги про компенсацію понесених ним затрат;
таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя необхідно відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю, стягнення компенсації підлягає до задоволення у повному обсязі;
оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 судом відмовлено, понесені ним судові витрати підлягають залишенню за останнім. Так як зустрічна позовна заява та апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягають до задоволення, з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений нею за розгляд справи судом першої інстанції, у розмірі 7443 грн, а також судовий збір, сплачений за розгляд справи судом апеляційної інстанції, у розмірі 21 931,55 грн;
оскільки рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіль Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі/кузова/рами НОМЕР_3 , стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок поділу авто грошову компенсацію середньої ринкової вартості авто у розмірі 49 080 грн та припинено права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі/кузова/рами НОМЕР_2 , сторонами не оскаржено, у цій частині рішення місцевого суду апеляційним судом не переглядається.

Аргументи учасників справи

19 квітня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Курганською О. В., на постанову Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року, в якій просив:
постанову Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року скасувати в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ;
залишити в цій частині в силі рішення Рівненського районного суду від 18 грудня 2025 року;
вирішити питання щодо судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
постанова суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні первісного позову, а також у частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання житлового будинку та земельної ділянки, набутих у шлюбі, особистою власністю дружини постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права;
судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права - статті 65 СК України у поєднанні зі статтею 60 СК України у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23);

у правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), зроблено висновок щодо застосування статті 65 СК України, відповідно до якого «згода дружини, чоловіка на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; у випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого з подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого з подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі якщо інший із подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна у спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, укладеному іншим із подружжя, суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна у спільну сумісну власність».
однак у справі № 570/3641/22 Рівненський апеляційний суд застосував статтю 65 СК України без урахування наведеної правової позиції Верховного Суду та, незважаючи на наявну у матеріалах справи письмову нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 від 28 серпня 2013 року № 2455, якою він надав згоду на придбання незавершеного будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_1 за ціною 295 231,00 грн та земельної ділянки з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 як об`єктів спільної сумісної власності за рахунок грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, а також на зазначення у договорах купівлі-продажу незавершеного будівництвом об`єкта житлової нерухомості від 28 серпня 2013 року № 2456 (пункт 10 договору) та земельної ділянки від 28 серпня 2013 року № 2459 (пункт 6 договору) про таку згоду чоловіка, дійшов протилежного висновку;
судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 209/3761/20 (провадження № 61-5929св24), щодо застосування статей 76, 77, 79, 81 ЦПК України у поєднанні зі статтями 57, 60 СК України у подібних правовідносинах, відповідно до яких на майно, набуте під час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення належними, допустимими та достатніми доказами;
судом апеляційної інстанції також не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), щодо застосування статті 3 ЦК України, відповідно до якої загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У цій справі апеляційний суд не врахував суперечливу поведінку ОСОБА_2 , яка 28 серпня 2013 року під час укладення договорів купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, не мала заперечень щодо того, що договори укладаються за письмовою згодою її чоловіка на використання грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак нерухоме майно набувається у спільну сумісну власність. Протягом дев`яти років вона не оспорювала зазначені договори купівлі-продажу, однак після розірвання шлюбу у 2022 році почала заперечувати ці обставини та вимагати визнання всього набутого під час шлюбу майна її особистою приватною власністю.
повідомляє, що у зв`язку із розглядом справи в суді касаційної інстанції позивач несе витрати по сплаті судового збору

Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільним майном та поділити його між сторонами по 1/2 частині кожному, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 в частині про визнання особистою приватною власністю житлового будинку та земельної ділянки, розподілу судових витрат. В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому не переглядається в касаційному порядку.

12 червня 2026 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила:
залишити оскаржену постанову без змін
касаційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивований тим, що:
норма статті 60 СК України встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку в разі оспорювання ним поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України. Відповідно до пунктів 1-3 частини першої цієї статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею (ним) до шлюбу; майно, набуте нею (ним) під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею (ним) під час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто;
аналіз зазначених обставин та наявних у матеріалах справи доказів на їх підтвердження, а саме факту укладення ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна наступного дня після відчуження нею квартири у будинку по АДРЕСА_5 , яка належала їй на праві особистої приватної власності, що не заперечував і сам ОСОБА_1 , з урахуванням приблизно однакової вартості зазначених об`єктів нерухомого майна, дає підстави для висновку, що апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про придбання ОСОБА_2 об`єкта незавершеного будівництва, об`єкта житлової нерухомості та земельної ділянки, на якій цей об`єкт розташований, за особисті кошти, отримані від продажу належного їй на праві особистої приватної власності майна. Таким чином, ОСОБА_2 за допомогою належних та допустимих доказів спростувала презумпцію спільності майна подружжя, а відтак, відповідно до положень статті 57 СК України, недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 є її особистою приватною власністю; 
при вирішенні цієї справи Рівненський районний суд як суд першої інстанції помилково застосував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, провадження № 61-14297сво23. Адже, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22, Велика Палата Верховного Суду формулює правові висновки з огляду на встановлені судами фактичні обставини конкретної справи. Такі висновки не є універсальними та не можуть автоматично застосовуватися до всіх справ, оскільки їх застосування залежить від установлених судами фактичних обставин;
Надана ОСОБА_1 нотаріально посвідчена згода на придбання ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна сама по собі не може автоматично свідчити про належність такого нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя без належного дослідження судом усіх обставин справи, зокрема джерела походження коштів, за які таке майно було набуте. Відповідно, у цьому випадку вона не спростовує факту придбання зазначеного майна за особисті кошти. З огляду на наведене висновок апеляційного суду про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), є обґрунтованим і логічним;
посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на одну з підстав касаційного оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року, скаржник ОСОБА_1 фактично сам визнає, що недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_1 у поданій касаційній скарзі не зазначає, на підставі яких саме недопустимих доказів суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають істотне значення для справи, а також не обґрунтовує, чому саме ці докази є недопустимими;
оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить жодного висновку про те, що приріст вартості незавершеного житлового будинку з 59 % готовності до його завершення, досягнення 100 % готовності та введення в експлуатацію є особистою власністю того з подружжя, на ім`я якого було придбано об`єкт незавершеного будівництва. Отже, доводи скаржника в цій частині є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні змісту оскаржуваної постанови.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2026 року: 
відкрито касаційне провадження у справі;
у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року відмовлено.

11 червня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2026 року:
копії документів (копію згоди від 28 серпня 2013 року, копію довідки військової частини від 25 жовтня 2024 року) повернуто ОСОБА_1 ;
справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 29 квітня 2026 року вказано, що: наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14-ц; від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц; від 15 січня 2024 року у справі № 183/8170/18.

Фактичні обставини

10 квітня 2007 року ТОВ «Київська компанія з управління активами» в особі директора Колчіна Є. О., від імені та за рахунок якого діє ТОВ «Київська фондова компанія» в особі директора Ружановського В. О., та ОСОБА_9 уклали договір № Б-10/04-2 ИФ купівлі-продажу цінних паперів. У п. 2.3 вказаного договору вказано, що відповідно до Інформації про випуск облігацій при погашенні Лоту облігацій, купівля-продаж предметом цього договору, власник Лоту облігацій має право оформити право власності на наступну нерухомість: квартиру АДРЕСА_6 , 1 кімната площею 51,13 кв. м. У розділі 3 вказаного договору, а саме пункті 3.2 вказано, що вартість Лоту визначається шляхом помноження ціни однієї Облігації, визначеної в пункті 3.1 (37,88 грн) облігацій в Лоті та становить 193 680,44 грн. Вартість Лоту за цим договором на дату його укладання з урахуванням умов пункту 4.2 становить 188 837,48 грн.

У пункті 1 Угоди про завдаток від 17 червня 2007 року завдаткодавець ОСОБА_10 , що діє від свого імені та завдаткодержатель ОСОБА_4 , що діє від свого імені дійшли згоди, що у термін до 22 червня 2007 року завдаткодержатель передасть у власність завдаткодавцю нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 за ціною на момент укладення угоди 165 000 грн, що еквівалентно 33 000 дол. США. У пункті 4 вказаної Угоди про завдаток вказано, що завдаткодавець видав, а завдаткодержатель отримав грошову суму у розмірі 2 500 грн, що еквівалентно 500 дол. США.

22 січня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зараеєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 57.

Відповідно до пункту 1 Договору від 13 липня 2013 року покупець ОСОБА_12 та продавець ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 дійшли згоди та уклали договір про наступне: ОСОБА_12 дала, а ОСОБА_2 одержала в підтвердження укладення у майбутньому та в забезпечення виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 і належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності НОМЕР_4 26 березня 2008 року Виконавчий комітет Рівненської міської ради, завдаток в сумі 8 000 грн, еквівалентній 1 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання даного Договору. Відповідно до пункту 2 вказаного Договору, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинно бути укладено не пізніше 20 серпня 2013 року й посвідчено приватним нотаріусом вибір покупця. Відповідно до пункту 4 вказаного Договору, ціна нерухомого майна, яку зобов`язана сплатити ОСОБА_12 на користь ОСОБА_2 не може бути більшою за суму 416 000 грн, еквівалентну 52 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору.

У пунктах 1 та 2 Договору купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Олинцем В. П., вказано, що продавець ОСОБА_2 передала у власність покупцю ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_4 за 295 200 грн. Вказана квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 26 березня 2008 року (розпорядження міського голови № 114-р від 29 січня 2008 року), право власності на нерухоме майно зареєстроване КП РМБТІ 26 березня 2008 року за р.н. 22648920, номер запису 37-69537 в книзі 244, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18242779. Право власності на нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Матвійчук М. О. за номером запису про право власності 2245588, об`єкт нерухомого майна зареєстровано за реєстраційним номером 141389256101.

28 серпня 2023 року ОСОБА_1 надав своїй дружині ОСОБА_2 згоду на купівлю за ціну та на умовах, визначених у договорах купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки. Вказана нерухомість - придбане нерухоме майно буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувається ними під час шлюбу, а за правовстановлюючими документами значитиметься за дружиною ОСОБА_2 . У згоді вказано, що гроші, які витрачатимуться на придбання нерухомого майна, є їхньою спільною сумісною власністю, про що свідчить посвідчена приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В. П. заява, зареєстрована в реєстрі № 2455 (а. с. 158, т. 1).

28 серпня 2013 року продавці ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та покупець ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) уклали договір купівлі-продажу незавершеного будівництва, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В. П., зареєстровано в реєстрі № 2456, об`єкта житлової нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (процент готовності 59 %), розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5624687401:02:008:0038, договір купівлі-продажу якої посвідчується одночасно з цим договором. Право власності на вказане незавершене будівництво зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28 серпня 2013 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 8594643 від 28 серпня 2013 року.

У договорі купівлі-продажу незавершеного будівництва від 28 серпня 2013 року, зокрема, передбачено, що:
продаж об`єкта вчиняється за 295 231 грн (пункт 4);
продавці свідчать, що об`єкт належить їм на праві особистої власності. Покупець свідчить, що укладає даний договір за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_1 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В. П. 28 серпня 2013 року за № 2455. Сторонам дані факти відомі і заперечень не мають (пункт 10).

28 серпня 2013 року продавці ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та покупець ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,15 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна діянка), кадастровий номер 5624687401:02:008:0038, що розташована за адресою: с. Обарів Рівненського району Рівненської області, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В. П., зареєстровано в реєстрі № 2459. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28 серпня 2013 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 8596480 від 28 серпня 2013 року.

У договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 28 серпня 2013 року, зокрема, вказано, що:
продаж об`єкта вчиняється за 63 480 грн (пункт 4);
продавці свідчать, що земельна ділянка, яка відчужується, належить їм на праві особистої власності. Покупець свідчить, що укладає цей договір за згодою чоловіка, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В. П. 28 серпня 2013 року за № 2455. Сторонам дані факти відомі і заперечень не мають (пункт 6).

09 жовтня 2013 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 . 08 травня 2015 року ОСОБА_1 знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та у той самий день зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 по 08 листопада 2015 року, про що свідчать копії з його паспорту громадянина України серія НОМЕР_5 .

21 січня 2016 року ОСОБА_2 подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт р. н. № 062160210719, зареєстрований в ДАБІ у Рівненській області, а 19 лютого 2016 року введено в експлуатацію садибний (індивідуальний) житловий будинок, про що свідчить Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, зареєстрована УДАБІ у Рівненській області № РВ142160500984.

27 січня 2016 року КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» РОР виготовлено Технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації на який вказано ОСОБА_2 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 лютого 2016 року н.і.д. 54208506, зареєстровано право власності на введений в експлуатацію спірний житловий будинок загальною площею 264,4 кв. м, житловою площею 83,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, зареєстрованої УДАБІ у Рівненській області №РВ142160500984; форма власності - приватна.

01 березня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчать копії з його паспорту громадянина України серія НОМЕР_5 .

Як пояснила позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , 06 жовтня 2021 року вона звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області із вимогами про розірвання шлюбу; стягнення з ОСОБА_1 на ї користь аліменти на утримання сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі 3500 грн. та доньки ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до досягнення дітьми повноліття; визначення місця проживання сина ОСОБА_14 та доньки ОСОБА_15 з матір`ю (а. с. 5-7, т. 1).

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2022 року у справі № 570/4629/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106414856) шлюб між сторонами розірвано. 

02 серпня 2023 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 знятий з реєстрації за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо первісних вимог про визнання спірного будинку та земельної ділянки спільним майном 

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

У справі, що переглядається:
апеляційний суд не врахував, що первісні вимоги про визнання спірного будинку та земельної ділянки спільним майном не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна, а лише підставою для вирішення такої справи. Метою сторін є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Тому первісні позовні вимоги про визнання спірного будинку та земельної ділянки спільним майном спільним майном не є належними способами захисту в цій справі;
у задоволенні цієї вимоги апеляційному суду слід було відмовити саме з підстав обрання первісним позивачем неналежного способу захисту прав. Тому постанову апеляційного суду в цій частині потрібно змінити, виклавши її мотивувальну частину в цій частині у редакції цієї постанови.

Щодо первісних вимог про визнання права на частку в праві спільної часткової власності на спірний будинок та земельну ділянку, та щодо зустрічних вимог про визнання особистою приватною власністю спірного будинку та земельної ділянки

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:
суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;
такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.

Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже вказувала, що:
згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. 
надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності;
не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя;
наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

Касаційний суд вже зазначав, що:
частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року в справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20));
встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності, та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою; позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23));
визнання права на частку в праві спільної власності чи поділ майна жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, що знаходилося у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистого майна кожним із них. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, зокрема визнавши право на частку в праві, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою. Якщо один із них помер, то право на частку в праві на майно, що перебувало у спільній сумісній власності жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, визнається лише за одним із них. Оскільки спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, то суд визнає саме право на частку (а не на частину) у праві спільної часткової власності на спірний об`єкт (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2026 року в справі № 504/4137/15-ц (провадження № 61-2418св26)).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
при відмові в задоволенні первісних вимог про визнання права на частки в праві спільної часткової власності на спірний будинок та земельну ділянку, і задоволенні зустрічних вимог про визнання особистою приватною власністю спірного будинку та земельної ділянки апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договорів купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність. Апеляційний суд вказав, що, аналізуючи наявні у матеріалах справи докази та обставини справи, а саме факт укладення ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна на наступний день після відчуження нею квартири АДРЕСА_4 , яка належала їй на праві приватної власності, враховуючи приблизно однакову вартість вказаних об`єктів нерухомого майна, апеляційний суд дійшов висновку про придбання ОСОБА_2 незавершеного будівництва, об`єкта житлової нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (процент готовності 59 %), та земельної ділянки, на якій вказаний об`єкт розташований, за особисті кошти, отримані від продажу належного їй на праві особистої приватної власності майна. Таким чином, згідно з статтею 57 СК України наявні достатні правові та фактичні підстави для визнання спірного майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки останньою за допомогою належних та допустимих доказів, спростовано презумпцію спільності майна подружжя
апеляційний суд не врахував, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у спільну сумісну власність. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у спільну сумісну власність, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненому іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність, і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність;
суд першої інстанції встановив, що предметом спору у вказаній справі є два об`єкти нерухомого майна, придбані у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 за адресою: АДРЕСА_1 , покупцем яких відповідно до умов договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки від 28 серпня 2013 року є ОСОБА_2 ; заявою від 28 серпня 2023 року (а.с.158 т.1, посилання на яку міститься у пункті 10 та пункті 6 договорів купівлі-продажу від 28 серпня 2023 року), ОСОБА_1 відповідно до статті 369 ЦК України надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю за ціну та на умовах, визначених у договорах купівлі-продажу, незавершеного будівництва та земельної ділянки. Вказана нерухомість - придбане нерухоме майно буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувається ними під час шлюбу, а за правовстановлюючими документами значитиметься за дружиною ОСОБА_2 ; тому наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договорів купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого з подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; під час укладення договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна - спірної нерухомості. Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як наслідок постанову апеляційного суду в цій частині належить скасувати, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишити в силі;
суд першої інстанції при задоволенні первісних вимог про визнання права на частки в праві спільної часткової власності на спірний будинок та земельну ділянку, не врахував, що, встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, зокрема, визнавши право на частку в праві, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою. Оскільки спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, то суд визнає саме право на частку (а не на частину) у праві спільної часткової власності на спірний об`єкт. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині належить змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови та виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції суду у відповідній редакції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині частково ухвалена без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що:
касаційну скаргу належить задовольнити частково;
постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні первісних вимог про визнання спірного будинку та земельної ділянки спільним майном змінити, виклавши її мотивувальну частину в цій частині у редакції цієї постанови; в частині відмови в задоволенні первісних вимог про визнання права на частки в праві спільної часткової власності на спірний будинок та земельну ділянку, і задоволення зустрічних вимог про визнання особистою приватною власністю спірного будинку та земельної ділянки скасувати;
рішення суду першої інстанції: в частині відмови в задоволенні зустрічних вимог про визнання особистою приватною власністю спірного будинку та земельної ділянки залишити в силі; в частині задоволення первісних вимог про визнання права на частки в праві спільної часткової власності на спірний будинок та земельну ділянку змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови та виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції суду у такій редакції: «Визнати за ОСОБА_1 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 за адресою: АДРЕСА_1 ».

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України.

Позивач за первісним позовом сплатив 7 443,00 грн судового збору за подання позову (т. 1 а. с. 10) та 23 817,50 грн за подання касаційної скарги, позивач за зустрічним позовом сплатила 7 443,00 грн судового збору за подання зустрічного позову (т. 1 а. с. 30) та 21 931,55 грн за подання апеляційної скарги (т. 2 а. с. 163, 175).

Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині поділу автомобіля в апеляційному порядку на переглядалось та є чинним, то пропорційно розміру відповідних позовних вимог зустрічного позову з позивача за первісним позовом на користь позивача за зустрічним позовом покладається судовий збір в розмірі 1046,42 грн.

Тому судові рішення в частині розподілу судових витрат належить змінити та з вирахуванням зазначеної суми, з позивача за зустрічним позовом на користь позивача за первісним позовом покладаються судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 30 214,08 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року:
в частині відмови в задоволенні первісних вимог про визнання спірного будинку та земельної ділянки спільним майном змінити, виклавши її мотивувальну частину в цій частині у редакції цієї постанови;
в частині відмови в задоволенні первісних вимог про визнання права на частки в праві спільної часткової власності на спірний будинок та земельну ділянку, і задоволення зустрічних вимог про визнання особистою приватною власністю спірного будинку та земельної ділянки скасувати.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2025 року:
в частині відмови в задоволенні зустрічних вимог про визнання особистою приватною власністю спірного будинку та земельної ділянки залишити в силі;
в частині задоволення первісних вимог про визнання права на частки в праві спільної часткової власності на спірний будинок та земельну ділянку змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови та виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції у такій редакції: 
«Визнати за ОСОБА_1 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 за адресою: АДРЕСА_1 ».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 214,08 грн судового збору.

З моменту ухвалення постанови касаційного суду постанова Рівненського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко