ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 761/10339/24
провадження № 61-15382св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги: 
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лященко Аліна Михайлівна, на постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Журби С. О., Писаної Т. О.;
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула Марія Сергіївна, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року у складі судді Матвєєвої Ю. О., додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року у складі судді Матвєєвої Ю. О., та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року у складі колегії суддів Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.;
ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року у складі колегії суддів Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.;
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула Марія Сергіївна, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року у складі колегії суддів Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.;

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, визнання грошових коштів об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошових коштів. 

У квітні 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в розмірі суми стягнення (позовних вимог) ОСОБА_1 .

Просила суд накласти арешт на грошові кошти в розмірі суми стягнення (позовних вимог) ОСОБА_1 , а саме 80 235 395,80 грн, які знаходяться на рахунках в банківських установах України, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , крім грошових коштів, що містяться на рахунках ОСОБА_2 , накладення та/або звернення стягнення на які заборонено законом; накласти арешт на все нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , та накласти арешт на все рухоме майно (транспортні засоби), яке належить на праві власності ОСОБА_2 .

Заяву обґрунтувала тим, що існують ризики істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення (часткового задоволення) позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошових коштів, а тому забезпечення позову необхідне для подальшого ефективного захисту та поновлення порушених прав позивачки як одного з подружжя, що має право на грошові кошти, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначала, що у період з 16 січня 1982 року до 16 березня 2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року. У період шлюбу ОСОБА_2 було набуто грошові кошти, які вона вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме:
- кошти в сумі 20 425 500,00 грн, перераховані 16 жовтня 2009 року ОСОБА_2 з депозитного рахунку, відкритого на його ім`я на підставі договору банківського вкладу № 2620/01/25036;
- кошти у сумі 20 272 000,00 грн, перераховані 16 жовтня 2009 року ОСОБА_2 з депозитного рахунку, відкритого на його ім`я на підставі договору банківського вкладу № 2620/01/25036;
- кошти у сумі 1 000 000,00 доларів США, перераховані ОСОБА_2 з депозитного рахунку у ПАТ «Юнекс Банк» на рахунок ОСОБА_3 (двома транзакціями по 500 000,00 доларів США кожна), відповідно до платіжних доручень № 1 від 30 листопада 2012 року та № 2 від 03 грудня 2012 року;
- кошти у сумі 1 500 000,00 доларів США, які перераховані з поточного рахунку ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_3 , відповідно до платіжного доручення від 20 листопада 2012 року № 0408004;
- кошти у сумі 720 162,90 грн., які перераховані ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_3 у період з 29 січня 2018 року до 07 грудня 2018 року;
- кошти у сумі 133 138,89 доларів США - проценти за розміщення у банківській установі грошових коштів ОСОБА_2 , нараховані 04 грудня 2014 року;
- у сумі 535 637,00 доларів США - проценти за розміщення у банківській установі грошових коштів ОСОБА_2 , нараховані 08 серпня 2017 року.

Враховуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошові кошти у загальній сумі 41 417 662,90 грн та 3 168 775,89 доларів США, та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частку вказаних грошових коштів, а саме: 20 708 831,45 грн та 1 584 387,95 доларів США.

У грудні 2024 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, визнання грошових коштів об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошових коштів. 

Зазначав, що в ході розгляду цієї справи йому стало відомо про отримання ОСОБА_1 у період шлюбу сумарного доходу у розмірі 245 885 805 грн, а саме:
- грошових коштів у сумі 177 481 634,62 грн, що були на рахунках ОСОБА_1 , відкритих в АТ «МР Банк» у період з 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року;
- грошових коштів у сумі 915 558,69 доларів США, отриманих ОСОБА_1 відповідно до заяви № 56065102 від 26 червня 2015 року;
- грошових коштів у сумі 28 450 106,59 грн, що були на рахунку № НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 , відкритому у АТКБ «ПриватБанк» у період з 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року;
- грошових коштів у сумі 2 049 934,84 грн, що були на рахунку № НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_1 , відкритому у АТКБ «ПриватБанк» у період з 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року.

Вказані грошові кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та належать йому і ОСОБА_1 у рівних частках, оскільки набуті подружжям в період шлюбу, з огляду на що ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частку вказаних грошових коштів, що в загальному розмірі становить 103 990 838,00 грн та 457 779,34 доларів США.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 17 квітня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовив.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що заявниця просить накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на рахунках у банківських установах України на ім`я ОСОБА_2 , але будь-яких відомостей про наявність у відповідача рахунків у банківських установах та грошових коштів на цих рахунках суду не надала. 

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 05 лютого 2025 року відмовив у задоволенні первісного позову та зустрічного позову.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що в матеріалах справи відсутні докази того, що на момент розірвання шлюбу на банківських рахунках (поточних, депозитних тощо) сторін перебували грошові кошти, які можуть бути предметом поділу. Сторонами не доведено, що кимось із подружжя було здійснено розпорядження грошовими коштами, які є предметом спільної сумісної власності подружжя, без відома та згоди іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї. Також ОСОБА_2 не доведено належними доказами розміру чистого доходу ФОП ОСОБА_1 , отриманого в період шлюбу, та його використання на свій розсуд, проти волі ОСОБА_2 та не в інтересах сім`ї.

Шевченківський районний суд міста Києва додатковим рішенням від 03 березня 2025 року у задоволені заяви представника ОСОБА_2 адвоката Лященко А. М. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовив. У задоволені заяви представника ОСОБА_1 адвоката Д`яконової К. І. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовив.

Додаткове рішення мотивовано тим, що сторонам було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Враховуючи принцип пропорційності під час розподілу витрат на професійну правничу допомогу, де сторони просили стягнути по 100 000,00 грн, суд виснував, що згідно з аналогією частини десятої статті 141 ЦПК України сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній відшкодування судових витрат.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
Київський апеляційний суд постановою від 02 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. Вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах суми позовних вимог, а саме 80 235 395, 80 грн, які знаходяться на рахунках у банківських установах України, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , крім грошових коштів, що містяться на рахунках ОСОБА_2 , накладення та/або звернення стягнення на які заборонено законом. В решті вимог заяви відмовив.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що колегія суддів не вбачала підстав для задоволення заяви в частині накладення арешту на все нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , та на все рухоме майно (транспортні засоби), яке належить на праві власності ОСОБА_2 , та погодилася з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки в заяві про забезпечення позову не конкретизоване майно, на яке ОСОБА_1 просила накласти арешт, а отримання такої інформації ОСОБА_1 або її представником не містить перешкод та є можливим. В решті вимог заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист її порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивачки.

Не погоджуючись із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Київський апеляційний суду ухвалою від 13 червня 2025 року відмовив ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Не погоджуючись із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та з додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Лященко А. М. , подав апеляційні скарги.

Київський апеляційний суд постановою від 01 липня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Лященко А. М. , залишив без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду в частині рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що грошові кошти, які в період шлюбу перебували на банківських рахунках (поточних та депозитних) ОСОБА_1 та які є предметом спору за зустрічним позовом ОСОБА_2 , використовувалися сторонами у період шлюбу шляхом зняття, перерахування тощо, що підтверджується витребуваними на підставі ухвали суду виписками за банківськими рахунками, відкритими на ім`я ОСОБА_1 за період 2006 року - 2021 року. ОСОБА_2 не надав суду доказів, що розпорядження грошовими коштами, які перебували на банківських рахунках фізичної особи (поточних та депозитних) ОСОБА_1 у період шлюбу у межах заявлених за зустрічним позовом сум, використовувалися не для задоволення потреб сім`ї та без згоди ОСОБА_2 та не в інтересах сім`ї. Також матеріали справи не містять доказів того, що на момент розірвання шлюбу, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на банківських рахунках (поточних, депозитних тощо) останньої перебували грошові кошти, які можуть бути предметом поділу. ОСОБА_2 не довів, що ОСОБА_1 розпорядилася грошовими коштами, які є предметом спільної сумісної власності подружжя, без відома та згоди ОСОБА_2 та не в інтересах сім`ї. З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів у загальній сумі 207 981 675,00 грн та 915 558,69 доларів США, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частки цих грошових коштів у розмірі 103 990 838,00 грн та 457 779,34 доларів США.

Апеляційний суд у частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції погодився з висновками суду про відмову в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, оскільки сторонам відмовлено у задоволенні позовних вимог. З урахуванням принципу пропорційності під час розподілу витрат на професійну правничу допомогу, де сторони просили стягнути по 100 000,00 грн витрат на правничу допомогу, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що згідно з аналогією частини десятої статті 141 ЦПК України сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній відшкодування судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи сторін

1. 15 листопада 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лященко А. М., засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року, уточнивши вимоги якої та посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року і залишити в силі ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року.

У касаційній скарзі представник заявника посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначає, що апеляційний суд, частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, не встановив наявності будь-яких підстав для забезпечення позову за відсутності ризиків, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, обравши на користь позивачки неспівмірний вид забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами. 

2. 29 липня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року в цій справі, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову та в частині стягнення витрат на правничу допомогу скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 765/14404/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 13 липня 2020 року у справі № 166/955/19, від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19, від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19, від 12 червня 2024 року у справі № 757/40871/20, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу та зазначає, що апеляційний суд, зокрема, не здійснив належного аналізу наявних у матеріалах справи доказів, які могли б підтвердити чи спростувати правову природу грошових коштів, отриманих ФОП ОСОБА_1 у період з 2007 року до 2021 року, оскільки не було враховано значну різницю між задекларованим доходом (близько 5 000 000,00 грн) та загальним грошовим оборотом за банківськими рахунками (близько 30 000 000,00 грн). Вказує, що матеріали справи містять лише докази використання ОСОБА_1 грошових коштів на власний розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї. 

Щодо додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року зазначає, що представником ОСОБА_1 не надано будь-яких документів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, які б висвітлювали позицію ОСОБА_1 щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 . 

3. 07 серпня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року у цій справі, в якій посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 

Зазначає про поважність причин пропуску на оскарження рішення суду першої інстанції та вказує на помилковість висновку апеляційного суду про її обізнаність про рішення суду першої інстанції у зв`язку з отриманням його копії її представником до електронного кабінету.

4. 09 жовтня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року в цій справі, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року і ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Вказує, що апеляційний суд не дослідив аргументів, викладених у запереченні на подану представником ОСОБА_1 заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Доводи відзивів на касаційні скарги

У відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гула М. С., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без змін. Також ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гула М. С., надіслано заперечення щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року. 

У відзиві на касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гула М. С. , ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Д`яконова К. І. , просить касаційні скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні судових витрат, постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року залишити без задоволення, а вказані судові рішення залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 лютого 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого 
діє адвокат Лященко А. М., на постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, витребував справу із суду першої інстанції та надав строк для надання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 10 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд ухвалою від 17 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2026 року призначив справу до судового розгляду у складі п`яти суддів.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: головуючий - Синельников Є. В., судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Шипович В. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року у справі № 761/3677/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» про погашення ощадних (депозитних) сертифікатів на пред`явника та зобов`язано ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» погасити ощадні (депозитні) сертифікати на пред`явника Серія СБ номер 003942 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003951 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003952 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003953 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003954 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003955 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003956 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003957 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003958 від 27 січня 2014 року, шляхом видачі ОСОБА_1 готівкою через касу ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» в доларах США одноразовою операцією за кожним ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника, відповідну суму вкладу з нарахованими на цей вклад процентами.

Зазначеним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року у справі № 761/3677/15-ц встановлено, що 27 січня 2014 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» та ОСОБА_1 укладено договори банківського вкладу (депозиту) на загальну суму 910 000,00 доларів США:
- № 3330/005/567231 з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003942, сума вкладу 100 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 25 січня 2015 року;
- № 3330/005/567099 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003951, сума вкладу 105 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5%, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року;
- № 3330/005/567104 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003952, сума вкладу 105 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року;
- № 3330/005/567128 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003953, сума вкладу 100 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року;
- № 3330/005/567139 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003954, сума вкладу 100 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року;
- № 3330/005/567141 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003955, сума вкладу 100 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року;
- № 3330/005/567210 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003955, сума вкладу 100 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року;
- № 3330/005/567215 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003957, сума вкладу 100 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року;
- № 3330/005/567222 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003958, сума вкладу 100 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року;
- № 3330/005/567104 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред`явника, серія та номер СБ 003952, сума вкладу 105 000,00 доларів США, строк отримання (розміщення вкладу): 367 днів, процентна ставка 8,5 %, дата вимоги вкладу: 29 січня 2015 року.

Ці вклади після спливу строків розміщення не були повернуті ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» ОСОБА_1 , у зв`язку з чим повернення вкладів із нарахованими процентами здійснювалося на підставі вказаного вище рішення суду.

Відповідно до заяви про видачу готівки № 56065102 від 26 червня 2015 року АТ «Міжнародний Резервний Банк» (далі - АТ «МР Банк») видано ОСОБА_1 готівкові кошти у сумі 915 558,69 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 19 406 245,17 грн. Підстава для видачі коштів: судове рішення апеляційного суду від 09 червня 2015 року № 22-ц/796/6962/2015.

Зазначені грошові кошти у сумі 915 558,69 доларів США ОСОБА_2 просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частку цих грошових коштів у сумі 457 779,34 доларів США.

Зі змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що за час спільного проживання колишнього подружжя ОСОБА_7 , ОСОБА_1 отримано сумарний дохід на суму 177 481 634,62 грн, з яких 4 237 490,72 доларів, 38 039,00 євро та 6 450,00 фунтів стерлінгів.

Згідно із відповіддю АТ «МР Банк», який є розпорядником банківської інформації ПАТ «Сбербанк росії», від 16 липня 2024 року на виконання ухвали суду від 10 червня 2024 року (в частині витребування інформації щодо поточних та депозитних рахунків, які оформлювалися, відкривалися ОСОБА_1 у ПАТ «Сбербанк росії» за період із січня 2006 року до 16 березня 2021 року) - АТ «МР Банк» надано інформацію щодо рахунків, які відкривалися ОСОБА_1 у ПАТ «Сбербанк росії» у період з січня 2007 року до 16 березня 2021 року (поточних та депозитних) та дати зняття (перерахування) коштів із поточних та депозитних рахунків ОСОБА_1 - всього 76 файлів у папці «виписки.7z», які містяться на CD-диску, доданому до відповіді АТ «МР Банк». За цей період ОСОБА_1 мала поточні та депозитні рахунки у ПАТ «Сбербанк росії» для розрахунків в українських гривнях, російських рублях, доларах США, євро, фунтах стерлінгах. Із вищевказаних виписок за рахунками ОСОБА_1 вбачається, що станом на 16 березня 2021 року (дата розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) відповідно до виписок, наданих АТ «МР Банк», ОСОБА_1 не мала грошових коштів, які б зберігалися на рахунках, відкритих на її ім`я.

Так, із наведених виписок за рахунками ОСОБА_1 , відкритих у ПАТ «Сбербанк росії», вбачається загальний рух грошових коштів по цим рахункам за період січня 2007 - березня 2021 року, причому по кожній виписці за рахунками суми за дебетом рахунків (суми власних коштів на рахунках) документів та суми за кредитом рахунків (суми витрачених грошових коштів) документів є рівнозначними. При цьому із виписок за рахунками ОСОБА_1 , відкритих в ПАТ «Сбербанк росії», які були витребувані на підставі ухвали суду від 10 червня 2024 року з АТ «МР Банк», неможливо дійти до висновку, що грошові кошти, які обліковувалися на цих рахунках (поточних та депозитних) фізичної особи ОСОБА_1 , є доходом останньої, який вона отримала за період із січня 2007 року до 16 березня 2021 року. У свою чергу у зустрічному позові ОСОБА_2 не міститься відповідних обґрунтувань та доказів, що сума коштів у розмірі 177 481 634,62 грн є сумою доходу ОСОБА_1 , який нею отримано в період шлюбу та яка була витрачена нею без відома та згоди ОСОБА_2 .

Крім того, враховуючи факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 915 558,69 доларів США відповідно до заяви про видачу готівки № 56065102 від 26 червня 2015 року на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року у справі № 761/3677/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2015 року, ці грошові кошти дійсно в подальшому могли зараховуватися на рахунки ОСОБА_1 , відкриті у банківських установах, проте з матеріалів справи, зокрема з банківських виписок за рахунками фізичної особи ОСОБА_1 (поточним та депозитним) неможливо достеменно встановити, що ці ж грошові кошти, отримані нею готівкою 26 червня 2015 року у сумі 915 558,69 доларів США, були надалі розміщені ОСОБА_1 на банківських рахунках, на яких, відповідно, ці грошові кошти в подальшому обліковувалися.

ОСОБА_2 не надав суду доказів того, що він не був обізнаний про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 915 558,69 доларів США на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року у справі № 761/3677/15-ц та що ці грошові кошти були використані ОСОБА_1 без його згоди та не в інтересах сім`ї.
Суди встановили, що в частині вимог ОСОБА_2 , що стосуються грошових коштів, які обліковувалися на рахунках ФОП ОСОБА_1 , а саме: на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» у загальній сумі 28 450 106,59 грн.; на рахунку № НОМЕР_2 у АТ КБ «ПриватБанк» у період з 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року у загальній сумі 2 049 934,84 грн, ОСОБА_2 вважав доходом ОСОБА_1 та просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із випискою за рахунком ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_2 у АТ КБ «ПриватБанк», яку було надано на виконання ухвали суду від 12 вересня 2024 року, встановлено, що станом на 22 грудня 2018 року (крайня дата формування виписки за цим рахунком), на рахунку ФОП ОСОБА_1 відсутні грошові кошти. З цієї виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк», вбачається загальний рух грошових коштів за період із 17 грудня 2007 року до 22 грудня 2018 року, суми за дебетовими оборотами за рахунком (суми власних коштів на рахунках) складають 2 051 711,92 грн, суми за кредитовими оборотами за рахунком (суми витрачених грошових коштів) складають 2 049 934,84 грн, вихідний залишок - 0,00 грн. При цьому за рахунком ФОП ОСОБА_1 неможливо дійти до висновку, що грошові кошти, які обліковувалися на цьому рахунку є доходом ОСОБА_1 , який вона отримала за період із 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року.

Відповідно до виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк», яку було надано на виконання ухвали суду від 12 вересня 2024 року, встановлено, що станом на 11березня 2021 року (крайня дата формування виписки за вказаним рахунком), на рахунку ФОП ОСОБА_1 відсутні грошові кошти. З цієї виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» вбачається загальний рух грошових коштів за період із 04 січня 2007 року до 11 березня 2021 року, суми за дебетовими оборотами за рахунком (суми власних коштів на рахунках) складають 28 450 548,80 грн, суми за кредитовими оборотами за рахунком (суми витрачених грошових коштів) складають 28 450 106,59 грн, вихідний залишок - 323,00 грн. Аналогічно, із вказаної виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 неможливо дійти висновку, що грошові кошти, які обліковувалися на цьому рахунку є доходом ОСОБА_1 , який вона отримала за період із 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року.

У відповіді ДПС України від 25 червня 2024 року № 8154/5/99-00-12-04-02-05, наданій на виконання ухвали суду від 10 червня 2024 року, наведено відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період І кварталу 1998 року - І кварталу 2021 року.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку за період з І кварталу 1998 року до І кварталу 2021 року ОСОБА_1 : за 2000 рік (ІІІ та ІV квартал) ОСОБА_1 виплачено дохід у розмірі 2 132,20 грн, з якого сума податку на доходи фізичних осіб складає 382,85 грн, відомості щодо нарахованого доходу за вказаний період - відсутні; за 2001 рік ОСОБА_1 виплачено дохід у розмірі 11 025,53 грн, з якого сума податку на доходи фізичних осіб складає 2 152,30 грн, відомості щодо нарахованого доходу за вказаний період - відсутні; за 2003 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 7 005,41 грн, виплачено дохід у сумі 5 997,86 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 1 185,29 грн; за 2004 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 129 480,29 грн, виплачено дохід у сумі 39 440,36 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 1 367,85 грн; за 2005 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 43 920,17 грн., виплачено дохід у сумі 42 080,51 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 2 160,75 грн; за 2006 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 10 223,10 грн, виплачено дохід у сумі 130 223,10 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 478,38 грн; за 2007 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 30 330,71 грн, виплачено дохід у сумі 30 330,71 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 1 247,08 грн; за 2008 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 18 353,54 грн, виплачено дохід у сумі 18 353,54 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 2 611,80 грн; за 2009 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 119 229 грн, виплачено дохід у сумі 119 174,43 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 15 251,54 грн; за 2010 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 50 720,50 грн, виплачено дохід у сумі 50 720,50 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 6 754,79 грн; за 2011 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 758 562,99 грн, виплачено дохід у сумі 758 562,99 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 7 169,64 грн; за 2012 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 1 264 232,30 грн, виплачено дохід у сумі 1 264 685,28 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 22 378,36 грн; за 2013 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 270 514,95 грн, виплачено дохід у сумі 270 514,95 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 16 936,56 грн; за 2014 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 81 477,41 грн, виплачено дохід у сумі 101 063,25 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 18 563,57 грн; за 2015 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 72 749,15 грн, виплачено дохід у сумі 73 316,35 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 7 287,60 грн; за 2016 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 109 888,15 грн, виплачено дохід у сумі 109 888,15 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 17 521,63 грн; за 2017 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 683 525,81 грн, виплачено дохід у сумі 682 705,50 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 12 152,33 грн; за 2018 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 783 335,10 грн, виплачено дохід у сумі 778 931,55 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 19 335,82 грн; за 2019 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 395 241,91 грн, виплачено дохід у сумі 499 273,08 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 19 399,16 грн; за 2020 рік ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 789 417,67 грн, виплачено дохід у сумі 789 417,67 грн, з якого сума перерахованого податку на доходи фізичних осіб складає 30 855,19 грн; за 2021 рік (І квартал) ОСОБА_1 нараховано дохід у розмірі 67 336 грн, виплачено дохід у сумі 40 000 грн, з якого сума нарахованого податку на доходи фізичних осіб складає 4 913,40 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року та постанова Київського апеляційного від 01 липня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, визнання грошових коштів об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошових коштів сторонами не оскаржені, а тому в силу положень статті 400 ЦПК України касаційному перегляду в цій частині не підлягають.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідаютьз огляду на таке.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лященко А. М., на постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статті 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 

За частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (постанова Верховного Суду від 09 лютого 2026 року у справі 645/5796/25, провадження № 61-15659св25).

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на рахунки в банківських установах України на ім`я ОСОБА_2 , на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на ті грошові кошти, що належать відповідачеві, перевіривши, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Скасовуючи ухвалу суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд керувався тим, що під час вирішення питання щодо наявності підстав для забезпечення позову суд повинен враховувати обґрунтованість заявленого клопотання, пов`язаність заходів забезпечення позову з предметом позову, співмірність заходів забезпечення із заявленими вимогами, а також необхідність запобігти порушенню прав третіх осіб у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову.

Встановивши, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, ціна якого дорівнює 20 708 831,45 грн та 1 584 387,95 доларів США, що станом на дату подання ОСОБА_1 позову дорівнює 59 526 564,35 грн, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти в межах суми позовних вимог, а саме 80 235 395, 80 грн, є співмірним заходом.

Колегія суддів також погоджується з висновком апеляційного суду про те, що з урахуванням заявлених позивачкою ОСОБА_1 вимог невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист її прав, за захистом якого вона звернувся до суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, колегія суддів до уваги не бере, оскільки висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у наданих для порівняння постановах суду касаційної інстанції.
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Лященко А. М., на постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року задоволенню не підлягає, а оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 СК України).

За частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України визначає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За статтею 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту наведених норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановили суди рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року у справі № 761/3677/15-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» про погашення ощадних (депозитних) сертифікатів на пред`явника та зобов`язано ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» погасити ощадні (депозитні) сертифікати на пред`явника Серія СБ номер 003942 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003951 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003952 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003953 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003954 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003955 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003956 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003957 від 27 січня 2014 року, Серія СБ номер 003958 від 27 січня 2014 року шляхом видачі ОСОБА_1 готівкою через касу ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» в доларах США одноразовою операцією за кожним ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника, відповідну суму вкладу з нарахованими на цей вклад процентами.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2015 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва залишено без змін. Зазначеним рішенням суду першої інстанції встановлено, що 27 січня 2014 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» та ОСОБА_1 укладено відповідні договори банківського вкладу (депозиту) на загальну суму 910 000,00 доларів США. Вказані вклади після спливу строків розміщення не були повернуті ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку росії» ОСОБА_1 , у зв`язку з чим повернення вкладів із нарахованими процентами здійснювалося на підставі вказаного вище рішення суду.

Відповідно до заяви про видачу готівки № 56065102 від 26 червня 2015 року АТ «МР Банк» було видано ОСОБА_1 готівкові кошти у сумі 915 558,69 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 19 406 245,17 грн. Підстава для видачі коштів: судове рішення апеляційного суду від 09 червня 2015 року № 22-ц/796/6962/2015.

Аналіз положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, грошовими коштами, які перебувають на банківських рахунках, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні правочинів одним з подружжя (постанова Верховного Суду у справі № 295/98/2023 від 05 липня 2023 року).

Суди встановили, що грошові кошти, які в період шлюбу перебували на банківських рахунках (поточних та депозитних) ОСОБА_1 та які є предметом спору за зустрічним позовом ОСОБА_2 , використовувалися сторонами у період шлюбу шляхом зняття, перерахування тощо, що підтверджується витребуваними на підставі ухвали суду першої інстанції виписками за банківськими рахунками, відкритими на ім`я ОСОБА_1 за період 2006 року - 2021 року та які належно оцінені апеляційним судом.

Водночас ОСОБА_2 не надано суду доказів, що розпорядження грошовими коштами, які перебували на банківських рахунках фізичної особи (поточних та депозитних) ОСОБА_1 у період шлюбу у межах заявлених за зустрічним позовом сум, використовувалися не для задоволення потреб сім`ї та всупереч згоди ОСОБА_2 (без його відома) та не в інтересах сім`ї.

Також у матеріалах справи відсутні докази, що на момент розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на банківських рахунках (поточних, депозитних тощо) останньої перебували грошові кошти, які можуть бути предметом поділу. Тобто ОСОБА_2 не довів, що ОСОБА_1 здійснено розпорядження грошовими коштами, які є предметом спільної сумісної власності подружжя, без відома та згоди ОСОБА_2 та не в інтересах сім`ї.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів у частині вимог ОСОБА_2 , що стосуються грошових коштів, які обліковувалися на рахунках ФОП ОСОБА_1 , а саме: на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 28 450 106,59 грн.; на рахунку № НОМЕР_2 у АТ КБ «ПриватБанк» у період із 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року на загальну суму 2 049 934,84 грн, та які ОСОБА_2 вважав доходом ОСОБА_1 і просив суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суди встановили, що згідно із випискою за рахунком ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_2 у АТ КБ «ПриватБанк», яку було надано на виконання ухвали суду від 12 вересня 2024 року, встановлено, що станом на 22 грудня 2018 року (крайня дата формування виписки за вказаним рахунком), на рахунку ФОП ОСОБА_1 відсутні грошові кошти. Із вказаної виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 , відкритим у АТ КБ «ПриватБанк» вбачається загальний рух грошових коштів за період із 17 грудня 2007 року до 22 грудня 2018 року, суми за дебетовими оборотами за рахунком (суми власних коштів на рахунках) складають 2 051 711,92 грн, суми за кредитовими оборотами за рахунком (суми витрачених грошових коштів) складають 2 049 934,84 грн, вихідний залишок - 0,00 грн. При цьому із вказаної виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 неможливо дійти висновку, що грошові кошти, які обліковувалися на цьому рахунку, є доходом ОСОБА_1 , який вона отримала за період із 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року.

Відповідно до виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк», яку було надано на виконання ухвали суду від 12 вересня 2024 року, встановлено, що станом на 11 березня 2021 року (крайня дата формування виписки за цим рахунком), на рахунку ФОП ОСОБА_1 відсутні грошові кошти. Із вказаної виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 , відкритим у АТ КБ «ПриватБанк» вбачається загальний рух грошових коштів за період з 04 січня 2007 року до 11 березня 2021 року, суми за дебетовим оборотом за рахунком (суми власних коштів на рахунках) складають 28 450 548,80 грн., суми за кредитним оборотом за рахунком (суми витрачених грошових коштів) складають 28 450 106,59 грн, вихідний залишок - 323,00 грн. Аналогічно, із вказаної виписки за рахунком ФОП ОСОБА_1 неможливо дійти висновку, що грошові кошти, які обліковувалися на цьому рахунку є доходом ОСОБА_1 , який вона отримала за період із 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року.

У відповіді ДПС України від 25 червня 2024 року № 8154/5/99-00-12-04-02-05, наданій на виконання ухвали суду від 10 червня 2024 року, наведено відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період І кварталу 1998 року - І кварталу 2021 року. За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку за період з І кварталу 1998 року до І кварталу 2021 року ОСОБА_1 загалом нараховано дохід у розмірі 5 698 701,89 грн, виплачено дохід у сумі 5 804 679,78 грн, з якого сума нарахованого податку на доходи фізичних осіб складає 248 011, 04 грн.
Апеляційний суд вказав, що доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця є: дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг); винагороди за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування, агентськими договорами (без урахування транзитних сум) (пункти 292.1, 292.3, 292.4 статті 292 ПК України).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд зазначив, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 помилково визначив розмір доходу ФОП ОСОБА_1 за період з 01 січня 2007 року до 16 березня 2021 року, оскільки вказав, що сума її доходу становить 28 450 106,59 грн (грошові кошти, які обліковувались на рахунку ФОП ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 ) та 2 049 934,84 грн (грошові кошти, які обліковувалися на рахунку ФОП ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 ). Суд апеляційної інстанції зазначив, що вказаний ОСОБА_2 розмір позовних вимог за зустрічним позовом спростовується наведеними вище відомостями щодо ОСОБА_1 з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку за період І кварталу 2007 року - І кварталу 2021 року.

Апеляційний суд також зазначив, що ці кошти можуть включати у себе не лише чистий прибуток підприємця, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні частини другої статті 61 СК України, але й кошти від собівартості виготовлення та реалізації продукції. Водночас суд апеляційної інстанції звернув увагу, що у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можливо встановити чистий дохід ФОП ОСОБА_1 від здійснення нею підприємницької діяльності у спірний період зі січня 2007 року до березня 2021 року відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) порядок поділу доходу від здійснення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем між подружжям здійснюється відповідно до вимог статті 70 СК України. У цій справі суд касаційної інстанції вказав, що при поділі доходу від здійснення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем необхідно враховувати, чи був він використаний проти волі іншого з подружжя та чи використаний в інтересах сім`ї. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою вказані обставини, відмовивши в задоволенні цієї вимоги. Однак, якщо колишня дружина використала дохід від здійснення підприємницької діяльності на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховала його, такі кошти слід було б врахувати при поділі.

Водночас апеляційний суд вказав, що у цій справі ОСОБА_2 не довів належними доказами розмір чистого доходу ФОП ОСОБА_1 , отриманого в період шлюбу, та використання ОСОБА_1 отриманого доходу від здійснення підприємницької діяльності на свій розсуд, проти волі ОСОБА_2 та не в інтересах сім`ї.

Отже, суди правильно виснували про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів у загальній сумі 207 981 675,00 грн та 915 558,69 доларів США, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частки цих грошових коштів - у розмірі 103 990 838,00 грн та 457 779,34 доларів США.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 765/14404/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 13 липня 2020 року у справі № 166/955/19, від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19, від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19, від 12 червня 2024 року у справі № 757/40871/20, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Водночас у справах, які надані заявником для порівняння, правовідносини хоч і є подібними, але фактичні обставини, встановлені судами, є різними, що має наслідком і різність правового регулювання спірних правовідносин, а тому посилання на постанови Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду в якості прикладу неврахування відповідних правових позицій суду касаційної інстанції є нерелевантним.

Посилання у касаційній скарзі на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України стосовно того, що апеляційний суд, зокрема, не здійснив належного аналізу наявних у матеріалах справи доказів, які могли б підтвердити чи спростувати правову природу грошових коштів, отриманих ФОП ОСОБА_1 у період з 2007 року до 2021 року, оскільки не було враховано значну різницю між задекларованим доходом (близько 5 000 000,00 грн) та загальним грошовим оборотом за банківськими рахунками (близько 30 000 000,00 грн), а матеріали справи містять лише докази використання ОСОБА_1 грошових коштів на власний розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, спростовуються матеріалами справи.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, повно, всебічно встановивши фактичні обставини справи на підставі належних і допустимих доказів, наданих сторонами, обґрунтовано виснував про недоведеність ОСОБА_2 позовних вимог за зустрічною позовною заявою. 

Щодо додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., у касаційній скарзі зазначає, що представником ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, які б висвітлювали позицію ОСОБА_1 щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 . 

Відповідно до частин другої-четвертої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2022 року у справі № 753/17993/19, провадження № 61-12608св21).
Як відомо з матеріалів справи 11 лютого 2021 року між ОСОБА_2 та АО «Ревелін Інформейшен Груп», в особі представника Лященко А. М., укладено договір про надання правової допомоги № 11/02/21-1. 

22 березня 2024 року між ОСОБА_2 та АО «Ревелін Інформейшен Груп», в особі представника Лященко А. М. укладено додаткову угоду № 22/03/2024, згідно з пунктом 1.1 якої сторони погодили, що гонорар АО «Ревелін Інформейшен Груп за комплексний супровід судової справи № 761/10339/24 становить 100 000,00 грн. Крім того, в матеріалах справи міститься: копія детального опису наданих послуг з професійної правничої допомоги від 07 лютого 2025 року, копія Акта № 07/02/25 приймання-передавання наданих послуг від 07 лютого 2025 року, відповідно до якого загальна вартість послуг становить 100 000,00 грн.

Також встановлено, що 16 листопада 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Д`яконовою К. І. укладено договір про надання правової допомоги. У матеріалах справи міститься: копія додатку № 7 від 16 листопада 2023 року, копія звіту про надані послуги від 07 лютого 2025 року; копія акта приймання-передавання виконаних робіт від 07 лютого 2025 року, відповідно до якого загальна вартість послуг становить 100 000,00 грн.

Таким чином, надання правничої допомоги як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 адвокатами підтверджується матеріалам справи.

Водночас, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні як позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , так і зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . Отже, рішенням суду першої інстанції, залишеним постановою апеляційного суду без змін, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції, з висновком якого у цій частині погодився апеляційний суд, з урахуванням принципу пропорційності під час розподілу витрат на професійну правничу допомогу, де сторони просили стягнути по 100 000,00 грн витрат на правничу допомогу, виснував, що відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній відшкодування судових витрат.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє посилання представника ОСОБА_2 у касаційній скарзі на неспівмірність та необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу з огляду на таке.

У суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку, що визначена сума витрат на правову допомогу у розмірі 100 000,00 грн не відповідає складності справи, є необґрунтованою та неспівмірною. До заяви про ухвалення додаткового рішення представником ОСОБА_1 було надано докази на підтвердження витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України суд вправі зменшити заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Подаючи до суду першої інстанції заперечення на заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, представник ОСОБА_2 просила відмовити у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову (правничу) допомогу в розмірі 100 000,00 грн. Разом із тим, представником ОСОБА_2 до заперечень не було додано належних та допустимих доказів того, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката ОСОБА_1 є неспівмірним із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт із ціною позову та (або) значенням справи для сторони. 

Крім того, як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 просили стягнути витрати на правничу допомогу в однаковому розмірі, а саме по 100 000,00 грн.

Отже, колегія суддів Верховного Суду вважає, що відсутні підстави для висновку про те, що судами порушені вимоги процесуального права під час вирішення питання про відшкодування сторонам витрат на правничу допомогу, або не було враховано та не оцінено докази, подані сторонами як на підтвердження відповідного розміру витрат на правничу допомогу, так і на заперечення таких витрат.

Доводи касаційної скарги за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах у частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в цій частині колегія суддів до уваги не бере, оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 не містить належного обґрунтування та вказівки на норму права, щодо якої відсутній висновок, а також обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Узагальнене посилання заявника на частину десяту статті 141 ЦПК України не є виконанням припису пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

За таких обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., щодо незаконності та необґрунтованості додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року у цій частині не знайшли підтвердження під час касаційного перегляду вказаних судових рішень.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року

ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року, 23 травня 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій клопотала, серед іншого, про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, посилаючись на те, що повне рішення суду було складено 12 лютого 2025 року, проголошення рішення відбулося за відсутності позивачки, а враховуючи відсутність у ОСОБА_1 електронного кабінету, повне судове рішення їй не направлялося. Вказувала, що повне рішення суду першої інстанції отримала лише 30 квітня 2025 року.

Київський апеляційний суд ухвалою від 26 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без руху та надав їй строк у десять днів з дня отримання копії вказаної ухвали для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших підстав для поновлення строків, надання доказів на підтвердження поважності причин пропуску строків на апеляційне оскарження.

06 червня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року, в якій зазначила, що копію оскаржуваного рішення вона отримала 30 квітня 2025 року. Повне судове рішення було надіслано до електронного кабінету її адвоката Д`яконової К. І., яка у зв`язку з перебуванням у службовому відрядженні у період з 02 лютого 2025 року до 03 лютого 2025 року та у відпустці у період із 07 лютого 2025 року до 15 лютого 2025 року, вчасно не надала ОСОБА_1 копію рішення суду першої інстанції. Також зазначала, що за висновками Верховного Суду, викладеними у справі № 522/3192/22, надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу стороні у справі, вказану в документах, що подавалися до суду, не заборонено, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику справи судового рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Київський апеляційний суд ухвалою від 13 червня 2025 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України, оскільки заявницею наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

За змістом частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 

Відповідно до частини сьомої статті 272 ЦПК України, якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що її вручено й особі, яку він представляє. За частиною одинадцятою статті 272 ЦПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що з довідки про доставку електронного документа представнику позивачки адвокату Д`яконовій К. І. доставлено копію рішення суду до електронного кабінету 14 лютого 2025 року о 23:20 год. Матеріалами справи підтверджено, що адвокат Д`яконова К. І. вела листування із судом першої інстанції через електронний кабінет. Оскільки повне судове рішення складено 12 лютого 2025 року, то останнім днем звернення до суду з апеляційною скаргою в межах строку оскарження є 14 березня 2025 року. З урахуванням дати та часу отримання рішення суду першої інстанції представником ОСОБА_1 14 лютого 2025 року, та зважаючи на положення пункту 5 частини шостої статті 272 ЦПК України, право на поновлення строку в ОСОБА_1 існувало до 18 березня 2025 року, однак апеляційну скаргу подано до суду апеляційної інстанції лише 23 травня 2025 року.

Апеляційний суд зазначив, що обґрунтовуючи підстави для поновлення строку ОСОБА_1 помилково ототожнює поняття «електронна пошта» та «електронний кабінет», тож посилання на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 травня 2024 року у справі № 522/3192/22 (провадження № 61-17226св23), щодо надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу стороні у справі, є необґрунтованими. 

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що отримання документів або інформації представником сторони автоматично означає їх отримання цією стороною, що дозволяє їй ефективно використовувати право представництва для захисту своїх інтересів у суді. Несвоєчасне повідомлення представником (адвокатом) свого довірителя про наявність повного тексту судового рішення не є достатньою підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року.

З такими висновками апеляційного суду колегія суддів погоджується.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що ухвала апеляційного суду суперечить висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 480/8341/22, у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 752/24301/19, від 22 березня 2023 року у справі № 1013/9924/2012, від 08 травня 2024 року у справі № 522/3192/22, колегія суддів до уваги не бере. Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам касаційного суду у наведених для порівняння постановах, оскільки апеляційний суд оцінив усі обставини, які спричинили пропуск ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, яка не навела переконливих аргументів та поважних причин для його поновлення. 

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року

Адвокат Д`яконова К. І., яка діє в інтересах   ОСОБА_1 , подала відзиви на апеляційні скарги  ОСОБА_2 та його представника адвоката Лященко А. М. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року. Просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

03 липня 2025 року адвокат Д`яконова К. І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала до апеляційного суду заяву про стягнення з ОСОБА_2 понесених позивачкою витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи в розмірі 24 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат представником ОСОБА_1 надано копії договору про надання правової допомоги, додатку № 7 до договору про надання правової допомоги від 03 грудня 2023 року, акта приймання-передавання виконаних робіт за договором про надання правової допомоги, додатку № 7 від 02 липня 2025 року, звіту про надані послуги за договором про надання правової допомоги, додатку № 7 від 02 липня 2025 року, відповідно до яких розмір витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції склав 24 000,00 грн (т. 6, а. с. 89-92, 97, 98, 99). 

На підставі наданих доказів суд апеляційної інстанції зазначив, що надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Д`яконовою К. І. та вартість відповідних послуг підтверджено матеріалами справи.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гула М. С., подав до апеляційного суду заяву, в якій просив відмовити в стягненні з нього витрат на правничу допомогу в повному обсязі. Водночас суд апеляційної інстанції вказав, що стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт з ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

За таких обставин апеляційний суд, ухвалюючи додаткову постанову, вважав, що вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу є законними й обґрунтованими, тому в апеляційного суду відсутні підстави вважати, що заявлений представником ОСОБА_1 розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 24 000,00 грн є неспівмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гула М. С., вказує, що апеляційний суд не дослідив аргументів, викладених у запереченні на подану представником ОСОБА_1 заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 133 ЦПК України правнича допомога є складовою судових витрат. Частинами другою-четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 766/9681/23, провадження № 61-15023св24).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони. При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22; додаткова постанова Верховного Суду від 01 квітня 2026 року у справі № 369/14266/24, провадження № 61-16583св25).

Взявши до уваги результати апеляційного перегляду справи, ураховуючи подані ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Д`яконова К. І., відзиви на апеляційні скарги та докази щодо розміру витрат на правничу допомогу, з огляду на надані іншою стороною заперечення, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 24 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 під час апеляційного перегляду справи.

З таким висновком суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гула М. С. про те, що суд апеляційної інстанції у додатковій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки додаткова постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, наведених заявником для порівняння.
Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність та обґрунтованість оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції, а тому є неприйнятними.

Узагальнюючі мотиви щодо розгляду касаційних скарг

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих і правильних відповідних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Загалом доводи касаційних скарг зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями та необхідності здійснення переоцінки доказів у справі, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

За таких обставин касаційні скарги задоволенню не підлягають, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, ухвала, постанови апеляційного суду та додаткова постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у місцевому суді.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Доводи касаційних скарг про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає без задоволення касаційні скарги: 
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лященко А. М., на постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року;
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року;
ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року;
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула М. С., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року,
а вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційних скарг їх законність та обґрунтованість не спростовують.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лященко Аліна Михайлівна, на постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року;
касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула Марія Степанівна, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року;
касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року;
касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гула Марія Степанівна, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 
2025 року, - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович