ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 405/7300/21
провадження № 61-718св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Кропивницька міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2023 року у складі колегії суддів Карпенка О. Л., Єгорової С. М., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кропивницької міської ради про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки 
від 31 серпня 2010 року. 

Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2005 року позивачу на праві власності належить нежитлове приміщення, вбудоване 
у багатоквартирний будинок за адресою: 
АДРЕСА_1 .

31 серпня 2010 року позивач та Кіровоградська міська рада (яку перейменовано на Кропивницьку міську раду) уклали договір оренди земельної ділянки, на якій розташоване, зокрема, придбане ним нежитлове приміщення. За умовами цього договору позивач (орендар за договором) отримав строком на 49 років у платне володіння та користування земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер 3510100000:20:135:0007, площею 117,48 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , під розміщення аптеки. Державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки проведено 07 листопада 2011 року в Кіровоградській регіональній філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр ДЗК»).

Позивач зазначав, що зі схеми земельної ділянки вбачається, що вона є частиною більшої земельної ділянки на якій збудовано дев`ятиповерховий житловий будинок з вбудованим нежитловим приміщенням, яке належить на праві власності позивачу.

Цей договір сторонами виконувався належним чином, але у березні 2021 року позивач дізнався, що відповідно до чинного на час укладення договору законодавства (статті 42, 79, 79-1 Земельного кодексу України, стаття 
381 Цивільного кодексу України) земельна ділянка під багатоквартирним будинком не могла бути об`єктом оренди за договором із фізичною особою, а мала б передаватися платно чи безоплатно організаціям, що займаються обслуговуванням будинку. Таке розуміння законодавства підтверджується листом Державного комітету України із земельних ресурсів від 26 травня 2010 року № 10046/17/4-10.

На думку позивача, на момент укладення спірного договору він не міг бути належним орендарем/користувачем земельної ділянки під багатоквартирним будинком, тому спірний договір підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, оскільки суперечить законодавству. Договір він уклав через власну необізнаність із законодавством та наполегливість з боку відповідача. 

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 31 серпня 2010 року, укладений між сторонами у справі, та стягнути з Кропивницької міської ради на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ленінський районний суд м. Кіровограда (натепер - Подільський районний суд міста Кропивницького) рішенням від 14 червня 2023 року позов задовольнив.
Визнав недійсним договір оренди земельної ділянки № 207 від 31 серпня 
2010 року, укладений між ОСОБА_1 та Кіровоградською міською радою.

Стягнув з Кропивницької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в сумі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зміст оспорюваного договору суперечить нормам Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України «Про оренду землі», оскільки об`єктом оренди землі не може бути частина земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, а тому відповідно до частини першої статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягає визнанню недійсним. Суд вказав, що всупереч статті 15 Закону України «Про оренду землі» оспорюваний договір не містить обов`язкових невід`ємних частин, а саме: плану-схеми земельної ділянки, кадастрового плану, проекту відведення земельної ділянки, акта визначення меж земельної ділянки на місцевості, акта приймання-передавання об`єкта оренди. Суд також відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності, погодившись із поясненнями позивача про те, що той дізнався про порушення свого права лише у березні 2021 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Кропивницький апеляційний суд постановою від 06 листопада 2023 року рішення Подільського районного суду міста Кропивницького від 14 червня 2023 року скасував та ухвалив у справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. 

Апеляційний суд вказав, що оспорюваний договір оренди землі суперечить вимогам чинних на час укладення договору актів цивільного законодавства, зокрема статті 42 ЗК України, оскільки з урахуванням цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки та належні до них будівлі, споруди, прибудинкові території державної або комунальної власності, можуть надаватися в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, а у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку - передаватися у власність або надаватися у користування об`єднанню співвласників. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд взяв до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15, про те, що тлумачення частини першої та п`ятої статті 
261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Апеляційний суд не вбачав підстав вважати, що ОСОБА_1 як сторона оспорюваного договору з часу укладення договору не знав та не міг знати про невідповідність договору вимогам закону та порушення своїх прав як власника нежитлового приміщення у багатоквартирному жилому будинку. 

Також апеляційний суд зазначив, що посилання позивача на лист заступника міського голови від 19 квітня 2021 року № 33942 про відсутність підстав для розірвання договору як на обставину, коли позивач дізнався про порушення свого права, не заслуговує на увагу, так як правові підстави для розірвання договору є відмінними від передбачених законодавством підстав для визнання договору недійсним. Необізнаність позивача з нормами законодавства, чинного на час укладення договору, якими позивач обґрунтовує свій позов, не дає підстав вважати, що перебіг позовної давності розпочався з моменту, коли він ознайомився з відповідними нормами, що не є поважною причиною пропуску позовної давності. Тобто саме з часу вчинення оспорюваного правочину позивач мав фактичну можливість довідатися про порушення свого права. З урахуванням статей 253, 254 ЦК України про початок перебігу та закінчення строку перебіг позовної давності за вимогою про визнання договору недійсним розпочався 08 листопада 2011 року, з наступного дня після того, як згідно з законодавством договір вважався укладеним, і сплинув 07 листопада 2014 року. Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про те, що позивач знав про невідповідність договору вимогам закону ще 02 лютого 2015 року, коли звертався до Кіровоградської міської ради про припинення права оренди. Встановивши, що з позовом до суду позивач звернувся 13 жовтня 2021 року, апеляційний суд виснував про пропуск позивачем позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 січня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою
на постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2023 року
у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2023 року і залишити у силі рішення Подільського районного суду міста Кіровограда від 14 червня 2023 року. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті
389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 922/3166/20, та постановах Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 902/466/22, від 12 липня 2023 року у справі № 902/1076/21.

Зазначає, що протягом всього строку дії договору оренди землі орендар не може бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом, зокрема, і щодо розірвання договору оренди.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу Кропивницька міська рада вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 січня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

15 лютого 2024 року на адресу Верховного Суду надійшли витребувані матеріали справи.

Верховний Суд ухвалою від 11 лютого 2026 року призначив справу до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: головуючий - Синельников Є. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Шипович В. В. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажі від 29 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новіцькою І. О., зареєстрованого у реєстрі за № 3565, ОСОБА_1 набув право власності на вбудоване у житловий багатоквартирний будинок нежитлове приміщення (аптека), яке складається з таких приміщень: зал для обслуговування населення 24,1 кв. м, склад 5,2 кв. м, кабінет 12,0 кв. м, 5,8 кв. м, санвузол 1,9 кв. м, коридор 7,5 кв. м, кладова 1,2 кв. м, коридор 3,6 кв. м, склад 15,5 кв. м, склад, 57 кв. м, склад 4,7 кв. м.

31 серпня 2010 року ОСОБА_1 та Кіровоградська міська рада (яку з 03 березня 2021 року перейменовано на Кропивницьку міську раду) уклали договір оренди землі № 207, який зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 07 листопада 2011 року № 351010004000252. 

За умовами договору орендодавець на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 16 лютого 2010 року № 3056 передав орендарю ОСОБА_1 в оренду за плату виділену в натурі (на місцевості) земельну ділянку загальною площею 117,48 кв. м на АДРЕСА_1 під розміщення аптеки за тією ж адресою, строком на 49 років, зі щорічною сплатою орендної плати, в обумовленому сторонами розмірі та виді (пункти 1, 2, 3 договору). У пункті 2 договору зазначено, що на земельній ділянці розміщено об`єкт нерухомого майна - 9-ти поверхова житлова будівля, частина якої переведена в категорію нежитлової.

Апеляційний суд встановив, що 02 лютого 2015 року ОСОБА_1 звертався Кіровоградської міської ради із заявою, в якій просив припинити належне йому на підставі договору від 31 серпня 2010 року № 207 право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено аптеку. Вимогу заяви обґрунтовано підставами, наведеними у листі Державного комітету України із земельних відносин від 26 травня 2010 року № 10046/17/4-10.

17 листопада 2021 року представник Кропивницької міської ради в суді першої інстанції подала до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яку обґрунтовано тим, що позивач мав можливість знати норми законодавства, яким суперечить оспорюваний договір оренди від 31 серпня 2010 року, та якими обґрунтовано позов ще на час укладення ним договору. Крім того, позивач точно знав про невідповідність договору вимогам законодавства у лютому 2015 року, оскільки тоді звертався до Кіровоградської міської ради із заявою про розірвання договору.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Визначаючи межі розгляду цієї справи судом касаційної інстанції, колегія суддів звертає увагу, що доводи та вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з постановою суду апеляційної інстанції в частині початку відрахування позовної давності порушеного права, за захистом якого позивач звернувся до суду. За таких обставин постанова апеляційного суду підлягає касаційному перегляду лише в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає з огляду на таке.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина перша статті 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові 
від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) наголосив на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».

Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2025 року у справі № 185/12225/23, провадження № 61-16823св24).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими частина перша статті 400 ЦПК України). Тобто суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про застосування позовної давності у зв`язку із не дослідженням та ненаданням оцінки відповідним обставинам апеляційним судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року 
у справі № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452цс18).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 31 серпня 2010 року ОСОБА_1 та Кіровоградська міська рада уклали договір оренди землі № 207, що зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 07 листопада 2011 року № 351010004000252.

За умовами договору орендодавець на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 16 лютого 2010 року № 3056 передала орендарю ОСОБА_1 в оренду за плату виділену в натурі (на місцевості) земельну ділянку загальною площею 117,48 кв. м по АДРЕСА_1 під розміщення аптеки, яка знаходиться за тією ж адресою строком на 49 років, зі щорічною сплатою орендної плати, в обумовленому сторонами розмірі та виді (пункти 1, 2, 3 договору). У пункті 2 договору зазначено, що на земельній ділянці розміщено об`єкт нерухомого майна - 9-ти поверхова житлова будівля, частина якої переведена в категорію нежитлової.
02 лютого 2015 року ОСОБА_1 звертався до секретаря Кіровоградської міської ради із заявою, в якій просив припинити належне йому на підставі договору 
від 31 серпня 2010 року № 207 право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено аптеку. Вимоги заяви обґрунтовано підставами, наведеними у листі Державного комітету України із земельних відносин від 26 травня 2010 року № 10046/17/4-10.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач дізнався про порушення своїх прав з моменту укладення спірного договору оренди, оскільки зі змісту договору позивачу була відома та обставина, що на спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк звернення з цим позовом до суду закінчився 07 листопада 2014 року, тобто через три роки після державної реєстрації договору оренди. Зважаючи на те, що з позовом ОСОБА_1 звернувся в жовтні 2021 року, апеляційний суд виснував про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем позовної давності.

З таким висновком апеляційного суду колегія суддів погоджується.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Колегія суддів відхиляє доводи заявника, наведені у касаційній скарзі, 
про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі 
№ 922/3166/20, та постановах Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі 
№ 902/466/22, від 12 липня 2023 року у справі № 902/1076/21, оскільки порівнювані правовідносини не є подібними, різняться підставами і предметами позовів, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір. Тому посилання на висновки, викладені у зазначених постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, є нерелевантними. Висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин щодо застосування позовної давності, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що заявник у касаційній скарзі вдається до цитування висновків Верховного Суду, які за своїм змістом є загальними вимогами матеріального та процесуального законодавства, певним алгоритмом дій суду та мають бути дотримані судами під час розгляду будь-якого судового спору у разі заявлення відповідачем застосування позовної давності. Однак у кожній із наведених заявником справ, які переглядалися Верховним Судом, ці норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів у межах конкретного предмету доказування. 

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не може бути позбавлений права протягом усього строку дії спірного договору оренди, зокрема звернутися до суду з позовом про розірвання договору, колегія суддів до уваги не бере, оскільки предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору оренди, тому оцінка підставам розірвання договору судами не надавалася. 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору 
на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх 
відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, 
не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального праває безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої 
та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Є. В. Синельников

Судді О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович