ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2026 року місто Київ.
Справа № 381/4968/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8205/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 13 лютого 2026 року (постановлено у складі судді Самухи В.О.)
у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, ОСОБА_4 про встановлення факту недобросовісних дій, встановлення факту зловживання правами та позбавлення батьківських прав
ВСТАНОВИВ

21 жовтня 2024 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, ОСОБА_4 про встановлення факту недобросовісних дій, встановлення факту зловживання правами та позбавлення батьківських прав.
Зі змісту позовних вимог слідує, що позивачка є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Шлюб між батьками позивачки був розірваним, позивачка стверджує, що весь час проживала і продовжує проживати з батьком та перебуває на його утриманні. Відповідачка не приймає і не приймала участі в її житті, не цікавилась її розвитком та вихованням, ба більше, стягнувши аліменти на утримання доньки з ОСОБА_4 та періодично стягуючи пеню за несвоєчасну сплату попередньо нарахованої заборгованості за аліментами, відповідачка фактично вчиняє економічне насильство, що призводить до скрутного матеріального становища позивачки та її батька.
З відповідачки на утримання позивачки в подальшому були стягнені аліменти, які своєчасно не сплачувались.
Відповідачка не виконувала і не виконує обов`язків немайнового характеру щодо позивачки, як своєї доньки.
Між позивачкою та відповідачкою будь-які відносини відсутні, а емоційні зв`язки втрачені.
Позивачка вважає, що вирішення питання позбавлення батьківських прав відповідачки, як її матері, позбавить її в подальшого від можливого виконання передбачених Сімейним кодексом України обов`язків повнолітніх дітей щодо своїх батьків.
Окремо позивачка просить визнати факт недобросовісних дій відповідачки та зловживання останньою своїми правами, пов`язуючи необхідність застосування зазначеного способу захисту права із недобросовісними, з точки зору позивачки, діями відповідачки щодо стягнення в судовому порядку з ОСОБА_4 пені, нарахованої на заборгованість зі сплати аліментів.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 .
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету України 1 211 гривень 20 копійок, як суму судового збору, що мав бути сплаченим за подання позовної заяви.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача через систему «Електронний суд» 16 лютого 2026 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Вказує, що відповідач любить свою доньку та бажала і бажає приймати участь у її вихованні, піклуватися про неї, бажає дбати про її розвиток та здоров`я, спілкуватися з нею, проте після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 має до ОСОБА_2 особисту неприязнь та намагається це виразити через доньку, забороняв бачитися та спілкуватися з дитиною, та постійно намагався налаштовувати дитину проти неї . Через вказані дії, ОСОБА_2 зверталася до органу опіку та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, які ухвалювали рішення про встановленні днів та годин спілкування матері та дитини, проте ОСОБА_4 і надалі чинив перешкоди у спілкуванні матері з дитиною. Таким чином, відповідач вважає, що відсутня її вина щодо ухилення від участі у вихованні доньки. 
Зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач знаходилася за межами України, тому була позбавлена можливості приймати участь в розгляді справи та висловити свою позицію щодо вирішення спору. На думку апелянта, рішення суду про позбавлення її батьківських прав відносно доньки є передчасним.
Вказує, що у відповідності до відповіді від 07.11.2024 року на адвокатський запит заборгованість у ОСОБА_2 зі сплати аліментів до досягнення дитиною повноліття відсутня (станом на 04.11.2024 року) та переплата аліментів складає 10 312,50 гривень. Виконавче ж провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на ОСОБА_6 , у зв`язку з продовженням навчання у ВУЗі вчасно виконується.
Зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків або перебуває на обліку у нарколога чи інших лікарів.
Вважає, що відносини між батьками позивача не можуть бути підставою визнання дій одного з них такими, що шкодять інтересам позивача.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.
13 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що згідно висновків Верховного Суду, лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще.
Зазначає, що судом у рішенні по справі № 381/68/16-ц від 13 квітня 2017 року визначено місце проживання позивача з батьком та було встановлено, що ОСОБА_3 не змінювала місце проживання з народження.
Вказує, що ОСОБА_2 з 2011 року не вітала ОСОБА_3 ні з днем народження, ні з жодним святом, і до 2019 року не приймала участі у її утриманні, починаючи сплачувати аліменти лише у примусовому порядку по виконавчому провадженню. Звертає увагу, що аліменти сплачуються зі значними затримками, наразі у ОСОБА_2 наявна заборгованість по аліментам у розмірі 39 870 грн.
Вказує, що фактичні обставини та матеріали справи не містять даних про реальність вчинення з боку ОСОБА_2 дій направлених на виконання нею батьківських прав. Зазначає, що ОСОБА_2 навпаки, оскаржувала рішення про стягнення з неї аліментів після досягнення ОСОБА_3 повноліття на її навчання, посилаючись на наявність у ОСОБА_4 заборгованості по аліментам, стягнутих на утримання дитини за період, в який, як встановлено в справі про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 проживала з батьком. 
Вказує, що у позивача з ОСОБА_2 втрачено будь-які емоційні зв`язки, наразі їх зв`язують лише судові процеси. 
У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 підтримали доводи апеляційної скарги. ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_4 про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою на рекомендованому повідомленні, проте у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності третьої особи, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які перебували у шлюбі та шлюб між якими розірваний.
Позивачка проживає з батьком та до досягнення нею повноліття подала позов до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2023 року по справі № 381/4594/21 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав були задоволені.
Натомість, Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року зазначене вище рішення суду першої інстанції було скасованим, у задоволенні позовних вимог відмовлено (а. с. 90, зворот-94, т. 1).
Постановою Верховного суду від 07 серпня 2024 року зазначену вище постанову Київського апеляційного суду залишено без змін (а. с. 115, зворот-125, т. 1).
21 жовтня 2024 року позивачка ОСОБА_3 знову звернулась з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, встановлення факту недобросовісних дій та встановлення факту зловживання правами.
Позов обґрунтований посиланням на ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків щодо позивача, як доньки, та вчинення відповідачкою недобросовісних дій відносно батька позивачки щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів, що призводить до скрутного матеріального положення її та батька.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав встановленим, що, як мінімум, з 2021 року позивачка та відповідачка не спілкуються між собою, відповідачка не приймає участі в житті позивачки, проживає окремо. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що після прийняття Постанови Київським апеляційним судом від 15 червня 2023 року відповідачка вчиняла дії для налагодження стосунків з позивачкою, намагалася спілкуватися з нею, дзвонити їй, у будь-який спосіб вітати доньку з днем народження та іншими святами, не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка намагалась поновити стосунки з донькою, використовуючи допомогу у цьому представників органу опіки та піклування.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про існування об`єктивних перешкод у можливості спілкування ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що позивачка категорично наполягає на втраті емоційного та іншого зв`язку між нею та матір`ю і заперечує можливість поновлення відносин між ними. При цьому, зазначає, що з 2021 року матір жодним чином не намагалась безпосередньо з нею спілкуватись.
Судом встановлено, що до досягнення повноліття відповідачка сплачувала аліменти на утримання доньки. Зазначене виконавче провадження № НОМЕР_2 було закритим, копія постанови про закриття виконавчого провадження від 06 листопада 2024 року долучена до матеріалів справи (а. с. 208, т. 1).
Судом встановлено, що після досягнення донькою повноліття, на період її навчання, з відповідачки на користь позивачки стягнені аліменти на утримання доньки. На підставі рішення суду зазначені аліменти стягуються з відповідачки.
Судом також встановлено, що позов про позбавлення батьківських прав поданий позивачкою до досягнення нею повноліття. Під час розгляду цієї справи позивачка досягла повноліття.
Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що існують підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно позивачки.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правове регулювання:
Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22, від 10 вересня 2025 року у справі № 639/2319/24.
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Недостатня участь одного з батьків у вихованні дітей не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови винності в умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку особи неможливо (постанови Верховного Суду від 24 серпня 2022 року у справі № 640/13989/19, провадження № 61-19388св21, від 22 серпня 2022 року у справі № 462/1991/20, провадження № 61-21418св21).
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про позбавлення її матері ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з доведеності умисного, винного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, та наявності підстав для застосування до неї такого крайнього заходу як позбавлення її батьківських прав.
З такими висновками суду, колегія суддів погодитись не може, адже позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено.

Апеляційний суд звертає увагу, що більшості доводам, на які посилається позивач як обґрунтування необхідності для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , надано оцінку судами у справі № 381/4594/21.
У зазначеній справі у грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року, залишеного без змін Верховним Судом постановою від 7 серпня 2024 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Верховний Суд погодився з апеляційним судом, який, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, керувався тим, що позивачка не надала переконливих доказів свідомого нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками чи жорстокого поводження з дитиною та врахував, що відповідачка вчиняє дії для налагодження контакту та зацікавлена в участі у житті дитини.
Суд апеляційної інстанції не встановив свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, абсолютної байдужості до дитини (з урахуванням її заперечень проти позбавлення її батьківських прав), фактів заподіяння шкоди дитині, або того, що вона становила загрозу для здоров`я та розвитку дочки.
З пояснень ОСОБА_3 , наданих у судовому засіданні, вбачається існування конфлікту з ОСОБА_2 та те, що вона категорично відмовляється жити з матір`ю, що також встановлено у справі № 381/68/16-ц, в якій рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (провадження № 61-20293св18) визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 за місцем проживання та реєстрації батька ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватися та бачитися з дитиною, не втратила інтересу до дитини, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин, не відповідатиме інтересам позивачки (дочки). При цьому недостатня активність або певна бездіяльність матері з урахуванням вищенаведеного є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.
Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції не встановив, що сімейні зв`язки між матір`ю і дитиною були втрачені.
Також позивачка не надала будь-яких доказів і необхідності розірвання сімейних зв`язків з матір`ю, які дозволили б виснувати про недотримання апеляційним судом критерію пропорційності під час ухвалення рішення про відмову у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав.
Отже, позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватися та бачитися з дитиною, не втратила інтересу до дитини, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин не відповідатиме інтересам ОСОБА_2 (подібний висновок викладено у постанові Верховного суду від 01 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц, провадження № 61-3153св24).
У справі, що переглядається, апеляційний суд не встановив винної поведінки відповідачки, тому не вбачав і підстав для її попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.
Аналізуючи зазначені висновки Верховного Суду, апеляційний суд враховує, що Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України » та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Апеляційний суд враховує, що позов ОСОБА_3 у даній справі подано у жовтні 2024 року, тобто після двох місяців з ухвалення у справі № 381/4594/21 постанови Верховним Судом. Враховуючи такий короткий термін між розглядом справ та відношення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 апеляційний суд не може вважати доведеним ту обставину, що у поведінці ОСОБА_2 відбулися суттєві зміни, які доводять відсутність бажання спілкування з дочкою, погіршення її відношення до ОСОБА_3 та з власного бажання уникнення вчинення своїх батьківських обов`язків після розгляду судами справи № 381/4594/21, тобто ті обставини, які необхідно оцінити суду при перегляді даного спору.
Твердження позивачки, що у випадку залишення у ОСОБА_2 батьківських прав, остання у майбутньому може подати позов про її утримання ОСОБА_3 є необґрунтованим припущенням. Апеляційний суд звертає увагу, що сам факт наявності у ОСОБА_2 батьківських прав не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2018 № 301/160/17).

Колегією суддів встановлено, що в даній справі позивачем вже не надавався висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки в попередній справі такий висновок був на користь матері. Разом з тим, задовольняючи позов, суд вказаних обставин не врахував.
Факт того, що мати, яка у зв`язку зі збройною агресією рф проти України та запровадженням воєнного стану мешкає за кордоном, бере участь у вихованні та утриманні дочки не у достатній мірі, не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав. 
Суд, позбавляючи відповідача батьківських прав виходив з того, що з часу ухвалення попереднього рішення про відмову в позбавленні батьківських прав,. відповідачка не змінила своєї поведінки та не відновила зв`язок з дочкою, не зважаючи на відсутність перешкод з боку останньої для відновлення таких стосунків.
Разом з тим, суд не врахував, що позов який є предметом розгляду поданий дочкою за декілька місяців до повноліття.
Позивачка надала суду пояснення, що відповідачка їй не мати і вона не бажає з нею відновлювати будь-які стосунки. Позивач пояснила, що вона заблокувала материн номер. Проте остання мала змогу через телеграм їй писати, але цього не робила.
Слід зазначити, що позивачка , ІНФОРМАЦІЯ_1 з даним позовом звернулась в жовтні 2024 року, тобто менш ніж за місяць до свого повноліття.
Обставини, які є предметом дослідження в даній справі мають місце з дня набрання законної сили рішенням суду про відмову в задоволенні аналогічного позову, де вже частина обставин були предметом дослідження судів вищих інстанцій, які дійшли одностайного висновку про недоведеність позивачем наявності обставин, які є підставою для застосування до матері крайнього заходу-позбавлення батьківських прав.

Постанова апеляційного суду про відмову в задоволенні аналогічного позову доньки набрала законної сили в червні 2023 року. Позивачка оскаржила її до Верховного Суду, який в серпні 2024 року погодився з апеляційним судом, в частині відсутності підстав для позбавлення батьківських прав. Проте в жовтні 2024 року позивач подає повторно даний позов.
Вказане лише підтверджує, що позивач не бажає спілкуватись з матір`ю, не бажає відновлювати з нею стосунки, а лише бажає позбавити її батьківських прав.
З огляду на пояснення позивача в апеляційному суді та послідовну поведінку спрямовану на позбавлення батьківських прав, суду слід дійти висновку, що відновлення зв`язку між матір`ю і дочкою, якій вже більше 16 років, а на час вирішення справи апеляційним судом 19 років, через тривалий конфлікт між батьками, в який була втягнута дитина, стало неможливим не через ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків в період з 2021 по 2024 роки, а через травмовану психіку дитини, яка не бажає пробачати матері спричинені їй дитячі травми, розлучення з батьком , та інші образи.
Відновлення стосунків за такий короткий час, та на відстані , без бажання та допомоги психологів на переконання суду вже було неможливим.
При цьому за обставин даної справи, з огляду на те, що мати цікавилась дитиною, спочатку через класного керівника, через якого і пропонувала вивезти дівчинку в безпечне місце, а в подальшому через учбовий заклад де продовжила навчатись дитина, та категоричне не бажання дитини у віці 16-18 років спілкуватись з власною матір`ю , про що свідчить блокування телефону матері, у суду відсутні підстави для висновку, що наявна винна поведінка матері та ухилення останньої від виконання своїх батьківських обов`язків.
Факт стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів до повноліття та на період навчання не свідчить про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків, з огляду на те, що вказані рішення виконуються відповідачкою.
Стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання дитині належного утримання.
Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження № НОМЕР_2 зі стягнення аліментів з ОСОБА_2 6 листопада 2024 року постановою головного державного виконавця закінчено у зв`язку з закінченням терміну виконання, заборгованість відсутня (том 1, а.с. 208). З розрахунку заборгованості по даному ВП вбачається, що станом на жовтень 2024 року переплата становила 10 312, 50 грн (том 1, а.с. 206).
В подальшому, 13 грудня 2024 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 до закінчення навчання (том 2, а.с. 115). Згідно розрахунку відповідачка має заборгованість зі сплати даних аліментів, однак вживає заходів щодо її погашення.
Наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Зазначене відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у постановах від 05 березня 2018 року у справі № 523/20084/14-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 559/1553/16-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 459/1736/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18.
Посилання ж на наявні спори між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо наявної у останнього заборгованості зі стягнення аліментів та пені, та подання ОСОБА_2 позовів про стягнення відповідної заборгованості, то суд не вважає зазначені дії, які є правом ОСОБА_2 , яке гарантоване ст. 4 ЦПК України, спрямованими на умисне погіршення фінансового стану дочки та підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143).
Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).
Суд наголошує, що незважаючи на те, що позивачем у даній справі є сама дитина, яка наполягає на позбавленні батьківських прав, посилаючись на те, що мати не підтримує контакти з нею, не вітає зі святами, не підтримує матеріально, через що у ОСОБА_3 наявні хронічні хвороби та постійні судові провадження, колегія суддів аналізує такі пояснення через призму наявних довготривалих неприязних стосунків як між батьками, так і між дитиною та матір`ю, які в тому числі сформувались і через поведінку батька, який не вживав заходів для відновлення теплих стосунків між матір`ю та донькою, а залучав дитину до численних судових спорів, порушених як ним так і матір`ю. Суд враховує, що ОСОБА_3 , в силу віку, є вільною у виборі та вчиненні своїх дій особою, і без її власного бажання і дій матері неможливо налагодити з нею стосунки та материнські відносини. 
Суд також враховує, що відмовляючи в попередньому позові в позбавленні батьківських прав, суди не застосували до матері будь-які попереджувальні заходи, так як вік дитини на час вирішення справи у Верховному Суді , вже свідчив про те, що одного бажання матері недостатньо для відновлення втрачених зв`язків та контактів. 
При цьому, суд апеляційної інстанції бере до уваги заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав, її прагнення відновити постійне спілкування з дочкою, бажання брати участь у її житті. З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає в діях ОСОБА_2 свідомого ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, абсолютної байдужості до дитини (з урахуванням її заперечень проти позбавлення її батьківських прав та намагання, у тому числі забезпечити донці безпечне життя з урахуванням триваючої війни), фактів заподіяння шкоди дитині, або того, що вона становила загрозу для здоров`я та розвитку дочки.
Колегія суддів враховує фактичні обставини справи та поведінку сторін у них, бажання відповідачки спілкуватись з дочкою, не доведеність вини відповідачки, в тому, що вона не брала участі у вихованні дитини, а тому робить висновок про відсутність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 144/924/24, провадження № 61-17167св24.
Позивачка не надала суду беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження винної поведінки відповідачки, її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав.
За встановлених у цій справі обставин немає необхідності позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав, розривати сімейні зв`язки між донькою та матір`ю, оскільки зазначене не ґрунтується на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.

На підставі викладеного колегія суддів, встановила, що суд першої інстанції, вважав встановленими обставини, які не були підтверджені доказами, висновки суду не відповідають встановленим обставинам та вимогам закону, а тому відповідно до ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити. 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 13 лютого 2026 року - скасувати, ухваливши нове.
У задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, ОСОБА_4 про встановлення факту недобросовісних дій, встановлення факту зловживання правами та позбавлення батьківських прав - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 22 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова