Справа № 203/5516/25
Провадження № 2/201/1131/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

13 травня 2026 року суддя Соборного районного суду міста Дніпра Наумова О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2010р. по справі № 2-861/2010р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11181145000 від 10.07.2007р. у розмірі 68 277,26 грн. Рішення до цього часу не виконане. 
Кредитний договір № 11181145000 від 10.07.2007р. укладено між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . В подальшому право вимоги первісним кредитором відступлене до ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», яким відступлене право вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі договору купівлі-продажу права вимоги № 1930/К від 18.09.2019р., що встановлено ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська порядку від 11.08.2019р. по справі 203/3907/19. 
25.07.2024р. відповідно до протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». Наказом № 55-к від 25.07.2024р. на виконання протоколу внесені зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства.
Позивачем розраховано від загальної суми заборгованості 3% річних у розмірі 6 139,34 грн. та інфляційні збитки у розмірі 14 929,81 грн.

Предмет позову 

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Він Фінанс» за несвоєчасне виконання рішення суду 3% річних у розмірі 6 139,34 грн. та інфляційні збитки у розмірі 14 929,81 грн, а всього 21 069,15 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн. 

Заяви учасників процесу по суті справи.

Відповідачка правом надання відзиву відповідно до ст. 178 ЦПК України не скористалася.

Рух справи.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 11.09.2025р. справу передано до Соборного районного суду міста Дніпра за підсудністю (а.с. 20).
Ухвалою судді Наумової О.С. від 10.10.2025р. позовну заяву залишено без руху (а.с. 26).
Ухвалою судді від 20.10.2025р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 30).
Враховуючи категорію спору (малозначна справа), справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України.
Суд двічі направляв на останню відому адресу проживання відповідачки копії ухвали про відкриття провадження. 
Відповідачка кореспонденцію не отримала, а направлена їй кореспонденція повернута неврученою.
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.
Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.
Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачкою не може бути перешкодою для розгляду справи.
Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.
Зважаючи на те, що відповідачка належним чином повідомлена про розгляд справи (за останнім відомим місцем проживання), незалежно від того чи отримала відповідачка адресовану їй кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідачки дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Будь-яких заяв від відповідачки не надходило, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо предмета спору.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2010 року позов Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави за кредитним договором задоволено та звернуто стягнення на предмет застави – рухоме майно, автомобіль марки ВАЗ, моделі 21104, 2007 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , номер агрегатів: шасі НОМЕР_2 , легковий седан, об`єм двигуна 1596 см. куб., колір чорна перлина, що належить на праві власності ОСОБА_1 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» за кредитним договором №11181145000 від 10 липня 2007 року у сумі 8 886,80 доларів США (вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість доларів США, 80 центів), що по офіційному курсу НБУ станом на 06 серпня 2009 року складає -68 277,26 гривень (шістдесят вісім тисяч двісті сімдесят сім гривень, 26 копійок); надано АКІБ «УкрСиббанк» право продажу вказаного предмету застави; зобов`язано відділ ДАІ за місцем реєстрації транспортного засобу накласти арешт на вказаний автомобіль ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 , на користь АКІБ «УкрСиббанк» судові витрати: судовий збір у розмірі 682,60 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 30 грн. (а.с. 11-12).
Вказане рішення не оскаржувалось та, згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, набрало законної сили 09.02.2010р.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2019р. по цивільній справі №2-861/10 Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у виконавчому провадженні № 18650078 про звернення стягнення на майно ОСОБА_1 замінено правонаступником - стягувачем ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с. 15).
Судом встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 24.11.2025р. відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «Він Фінанс» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до примусового виконання у цивільній справі №2-861/10.
Зі змісту ухвали Центрального районного суду міста Дніпра від 24.11.2025р. по цивільній справі №2-861/10 вбачається, що на виконання заочного рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2010р. у цивільній справі №2-861/10 11.03.2010 р. Кіровським районним судом м. Дніпропетровська видано один виконавчий лист №2-861/2010 на боржника ОСОБА_1 про стягнення з останньої судових витрат: судового збору у розмірі 682,60 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 30 грн., а всього 712, 60 грн., строком пред`явлення до 11.03.2013р., який 12.03.2010р. 
Інші виконавчі листи не видавались та доказів такого матеріали справи не містять.
Ні АКІБ «УкрСиббанк», ні ПАТ «Дельта Банк» не звертались за отриманням виконавчого листа про звернення стягнення на предмет застави – автомобіль ВАЗ НОМЕР_1 в рахунок погашення заборгованості на кредитним договором в сумі 68 277,26 грн.
25.07.2024р. відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс» (а.с. 14). Наказом № 55-к від 25.07.2024р. на виконання протоколу загальних зборів № 1706 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства (а.с. 13).
Станом на момент розгляду позовної заяви жодні виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою з сайту «Автоматизованої системи виконавчих проваджень» (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors).

2. Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15.
Відповідно до правової позиції, сформованої КЦС ВС у постанові від 24.10.2024р. у справі № 752/8103/13-ц (61-6892св23), суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
В силу вимог ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ч. 1ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зазначено, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Варто відзначити про застосування строків давності.
Суд наголошує, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного суду та Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARSCoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 року до 31.10.2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року.
В той же час, з початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 року Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії Тобто, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (постанова Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21).
Розглядаючи справу у межах позовних вимог, суд також враховує, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває до цього часу.
Таким чином, відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних витрат після 24.02.2022.
Позивачем урахована трирічна позовна давність - з дати нарахування інфляційних витрат та 3% річних, позовні вимоги заявлені з квітня 2019 року і до 23.02.2022. Відтак, позовна давність за вимогами про стягнення інфляційних витрат та 3% річних починаючи станом на дату подачі цього позову не пропущена.
З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Розподіл судових витрат.

Щодо судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн (а.с. 6).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 259, 263-265, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних – задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (ЄДРПОУ 38750239) інфляційні витрати і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в загальному розмірі 21069,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (ЄДРПОУ 38750239) витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя О.С. Наумова