ПОСТАНОВА 
Іменем України

29 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 390/1713/20
провадження № 22-ц/4809/785/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2025 року у складі головуючого судді Козюменської В. В.
УСТАНОВИВ:
Короткий позовних вимог, відзиву на позов, письмових пояснень та рішення суду першої інстанції.
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути із відповідача на свою користь 555 180 грн заборгованості за договором позики від 01 грудня 2015 року.
В обґрунтування позову зазначено, що 01 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до п.1 даного договору відповідач отримав від позивача грошову суму в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч гривень), що на день передачі грошових коштів відповідала еквівалентові суми 20 000 (двадцять тисяч) доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Бобринець. Факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується його підписом на договорі позики. Відповідно до підпункту «а» п. 2 договору позика є безвідсоткова, а відповідно до підпункту «б» п. 2 договору - позику повинно бути повернуто до 01 грудня 2016 року, при цьому: повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові 20 000 (двадцять тисяч) доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків міста Бобринець на день передачі грошей.
Позивач вказує, що в листопаді 2016 року відповідач йому повідомив, що не має змоги повернути суму позики через складне матеріальне становище та погодився продовжити строк повернення суми позики шляхом укладення 15 листопада 2016 року договору про внесення змін до основного договору позики від 01 грудня 2015 року. 
Відповідно до договору про внесення змін, сторони домовилися викласти підпункт «б» п. 2 договору позики в наступній редакції: «остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 01 грудня 2020 року та (або) не пізніше ніж за тридцять календарних днів після вимоги позикодавця. При цьому: повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 20000 (двадцять тисяч) доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків міста Бобринець (за вибором позикодавця) на день передачі грошей».
Разом з тим, відповідач не повернув кошти, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відносно заявлених позивачем позовних вимог зазначив, що позов є штучним та поданим позивачем у відповідь на те, що відповідач не бажає надавати належну йому земельну ділянку в оренду. Вказав, що впродовж останніх двох років між ними склалися неприязні стосунки, які зумовлені наступними обставинами. 
Відповідач вказує, що йому на праві власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247, яку з 2010 року за усною домовленістю обробляв ОСОБА_1 . 
У жовтні 2016 року було знайдено труп його колишньої тещі ОСОБА_3 . На початку листопада 2016 року в його домоволодінні, в якому він мешкав разом з сином, працівниками поліції проводився обшук, й в ході розмов з поліцейськими висловлювались припущення про ймовірну причетність до злочину його сина. Побоюючись за те, що його сина можуть зробити винним, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, він погодився визнати себе причетним до вбивства. 15 грудня 2016 року відносно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
З метою уникнення конфіскації майна, йому порадили оформити земельну ділянку на його двоюрідну сестру та формально, «задніми числами» (мовою оригіналу) підписати договір позики грошей. За таких обставин, 15 грудня 2016 року ОСОБА_2 видав довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_4 (матері позивача), а також підписав договір позики числами за рік та 1 місяць до дня його затримання, про те, що нібито він отримав від Матвєєва 20 000 доларів США. Так було вирішено зробити, щоб право вимоги позивача було першочерговим до подій, які могли відбутися в разі застосування конфіскації його майна. Нотаріус посвідчив надану ним довіреність, договір позики посвідчувати відмовився, оскільки факту передачі коштів не було, а його стан сприйняття був сумнівним. Такі документи були ним підписані, так як його двоюрідна сестра (мати позивача) обіцяла переоформити землю на його сина. Відразу переоформити землю на сина він побоювався, оскільки його теж могли притягнути до відповідальності. Вказав, що жодних коштів ОСОБА_1 ні в 2015 році, ні в 2016 році йому не надавав.
Відповідач також зазначив, що 10 березня 2017 року відносно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 
В кінці 2018 року ОСОБА_5 почав виганяти його з сином з будинку, де вони мешкали, та який належав іншій особі. Він попросив повернути йому документи на землю, й дізнався, що мати позивача від його імені уклала договір оренди із своїм сином ОСОБА_1 через декілька днів після його арешту строком на 49 років. Після чого, позивач повідомив його про те, що в нього є розписка на 20 000 доларів США. 
Дізнавшись про вказані обставини, відповідач скасував довіреність, видану на ОСОБА_4 та повідомив ОСОБА_1 про те, що буде скасовувати всі договори.
З приводу незаконного користування землею ОСОБА_1 він неодноразово звертався до поліції.
Після отримання від ОСОБА_1 позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики, він виявив договір про внесення змін до договору позики від 01 грудня 2015 року, нібито укладений між ними 15 листопада 2016 року, відповідно до якого строк повернення позики було змінено до 01 грудня 2020 року. Разом з тим, відповідач стверджує, що не підписував такий договір. Підтвердженням цього є лист ОСОБА_1 , направлений йому в грудні 2019 року, де останній зазначав, що строк позики – до 01 грудня 2016 року.
Відповідач вважає, що наявні підстави вважати, що « ОСОБА_1 підробив його підписи та створив підробні документи» (мовою оригіналу) з метою подальшого використання для безпідставного стягнення з нього коштів (а.с.85-89 том 1).

20 жовтня 2025 року позивач ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що в лютому 2020 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останнього на його користь заборгованість за договором позики від 01 грудня 2015 року в розмірі 555 180 грн, оскільки позивач вважав, що офіційний курс долара США складатиме близько 27,759 грн за один долар США на момент погашення боргу, у зв`язку з чим 20 000 доларів США були еквівалентом 555 180 грн. Натомість, станом на 17 жовтня 2025 року офіційний курс долара США складає 41,6358 грн за один долар США. Еквівалент 20 тисяч доларів США складає 832716 грн. Таким чином, офіційний курс долара США по відношенню до української гривні значно змінився з моменту звернення до суду з даним позовом (лютий 2020 року).
Вказав, що договором позики від 01 грудня 2015 року та законом (ст. 533 ЦК України визначено, що ОСОБА_2 (боржник, відповідач) повинен повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі, яка відповідає еквівалентові 20000 доларів США на день повернення грошей.
Позивач звернув увагу суду, що вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 травня 2024 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. На даний час ОСОБА_2 утримується в Менській виправній колонії (№91). Тому очевидно, що він не має можливості заробити кошти та повернути борг в короткі строки. Отже, виконання рішення суду в даній справі триватиме значний проміжок часу. При цьому, на день повернення коштів офіційний курс долара США по відношенню до гривні може бути як більшим так і меншим порівняно з тим, що був у лютому 2020 року. За таких обставин, якщо на день повернення коштів офіційний курс долара США буде більшим порівняно з тим, що був у лютому 2020 року, то матиме місце не повний захист прав, а якщо буде меншим, то з відповідача буде стягнуто надмірну суму коштів (понад 20000 доларів США). 
Позивач вважає, що суд має врахувати вищезазначені обставини при прийнятті рішення з метою повного захисту прав та інтересів позивача, а також, недопущення стягнення з відповідача надмірної суми в разі зменшення курсу долара США по відношенню до гривні. 
Крім того, зазначив, станом на лютий 2020 року сума 555180 грн була визначена як еквівалент 20000 доларів США на час подачі позову. Тобто, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути суму боргу в розмірі еквівалентній 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. З часу подачі позову не змінилися обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Позивач не бажає стягнути з відповідача грошові кошти в більшому чи в меншому розмірі від 20000 доларів США, як це передбачено умовами договору позики від 01 грудня 2015 року. Зазначив, що згідно з вимогами ч.5 ст. 174 ЦПК України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення, щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. Тому, враховуючи вищезазначене, з метою забезпечення повного захисту інтересів позивача, просив суд взяти до уваги, що розгляд даної справи триває понад 5 років не з вини позивача. За цей час офіційний курс долара США, за яким визначався розмір грошових вимог під час подачі позову в лютому 2020 року значно змінився. На підтвердження цього долучив до матеріалів справи довідкове значення курсу гривні до долару США отримане з офіційного сайту НБУ за посиланням https://bank.gov.ua/files/Kurs_dovid.xlsx. 
Відтак, з урахуванням викладеного вище, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики від 01 грудня 2015 року в розмірі, що еквівалентна 20 000 (двадцять тисяч) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення (а.с.105-107 том 1).

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2025 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за Договором позики від 01 грудня 2015 року в розмірі еквівалентній 20 000 (двадцять тисяч) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5 701,81 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд керувався тим, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується укладення між сторонами договору позики 01 грудня 2015 року, з відповідними змінами від 15 листопада 2016 року, згідно умов якого сторони погодили суму позики, порядок та строки її повернення. Підписавши договір, позичальник погодився з усіма його умовами, підтвердивши своїм підписом, в тому числі, те, що суму позики ним отримано до підписання договору позики від 01 грудня 2025 року. Суд зазначив, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами укладення договору позики всупереч його волевиявленню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Буряк Володимир Васильович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач просить визнати додаткову угоду від 15 листопада 2016 року – недійсною.
Вказав, що суд першої інстанції не з`ясував чим підтверджуються боргові зобов`язання відповідача за відсутності боргової розписки, квитанцій, чеків. Зауважив, що твердження ОСОБА_2 про те, що текст договору нанесено на пустий бланк з його підписом не спростовано жодними доказами. Фізико-хімічні експертні дослідження з даного питання так і не було проведено, не зважаючи на те, що сторона відповідача двічі заявляла такі клопотання. Так, судом було задоволено клопотання, однак через відсутність у відповідача коштів (фізико-хімічні дослідження коштували 65 000, 00 грн) експертизу було проведено лише в частині визначення належності підпису. Після отримання висновку експерта сторона відповідача заявила вдруге клопотання про проведення фізико-хімічних досліджень щоб з`ясувати чи одночасно було виготовлено графічний текст договору і підпис на ньому, проте позивач та його представник заперечували щодо призначення та проведення такої експертизи, що може свідчити лише про зацікавленість позивача щодо не проведення таких досліджень, що у свою чергу свідчить про правдивість тверджень ОСОБА_2 , про те, що на аркуш з його підписом було нанесено текст додаткової угоди до договору позики без його відома.
Також зазначив, що в судовому засіданні 18 листопада 2025 року сторона відповідача заявляла клопотання про допит в якості свідка нотаріуса Бобринецького нотаріального округу ОСОБА_6 , який був безпосереднім свідком цих подій, і може підтвердити факт виконання відповідачем ОСОБА_2 боргової розписки під час посвідчення ним довіреностей від імені відповідача на матір позивача про відчуження земельних ділянок, разом з тим, суд відхилив зазначене клопотання.
Представник звернув увагу, що в основу судового рішення покладено фіктивний додатковий договір до договору позики та пояснення позивача, який стверджував, що передав такі кошти. З чого вбачається, що договір позики від 01 грудня 2025 року було укладено між сторонами з наданням боргової розписки. Проте, факт знищення боргової розписки, свідчить про відсутність у сторін будь-яких майнових претензій та відсутність боргових зобов`язань.
Зазначає, що в цій справі позивач не надав до суду жодного доказу, який би підтвердив наявність невиконаних боргових зобов`язань. 
Вказує, що чисті аркуші паперу, надані позивачу, було використано ним всупереч волі ОСОБА_2 , що в розумінні ст. 203, 229, 230 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним як такого, що укладений всупереч волевиявленню сторони договору.
Крім того, представник зауважив, що ефективним способом захисту порушеного права у разі, коли сторона оспорює сам факт укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів в мотивувальній частині судового рішення.
З урахуванням зазначеного, представник просить апеляційний суд визнати додаткову угоду від 15 листопада 2016 року недійсною.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Позивач зазначив, що твердження відповідача про видачу ним боргової розписки не відповідає дійсності, оскільки при укладенні та підписанні договору позики від 01 грудня 2015 року жодні боргові розписки не складалися. Факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується пунктом 1 Договору позики від 01 грудня 2015 року.
Натомість, пунктом 6 Договору позики від 01 грудня 2015 року передбачено, що після повернення боргу позикодавцем має бути видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. 
Позивач звернув увагу, що відповідачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу на підтвердження виконання ним своїх боргових зобов`язань (а.с.205-207).

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Буряка В.В., позивача та його представника адвоката Кушнірьова О.М., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
01 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.
Сторони, попередньо ознайомлені із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення, котре повністю відповідає нашій внутрішній волі як учасників цього правочину уклали цей договір про таке:
Пунктом 1 Договору визначено, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошову суму в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, що на день передачі відповідала еквівалентові суми 20 000 (двадцять тисяч) доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Бобринець. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору
Пунктом 2 Договору передбачено, що сторони за цим договором домовились про те, що: договір позики є безпроцентним. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 01.12.2016 та (або) не пізніше ніж за 30 календарних днів після вимоги позикодавця. При цьому, повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 20 000 (двадцять тисяч) доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків міста Бобринець на день передачі грошей.
Пунктом 4 Договору при неповерненні суми позики своєчасно, позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбаченого чинним Законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилася несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, відсотків за користування позикою, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми.
Пунктом 5 Договору зазначено, що позичальник з однієї сторони та позикодавець з другої сторони стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим в тому особам, що: у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та протлумачити цей договір; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняєтеся з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).
Договір підписано сторонами: позикодавець - ОСОБА_1 , позичальник ОСОБА_2 з відміткою, що договір відповідає їх волі (Т.1, а.с. 9).
Відповідно до договору про внесення змін до договору позики від 01 грудня 2015 року, ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), разом іменовані як сторони, попередньо ознайомлені із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи необхідних обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення, котре повністю відповідає нашій внутрішній волі як учасників цього правочину уклали цей договір про таке:
Сторони домовились викласти підпункт «б» п. 2 Договору позики в наступній редакції: «остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 01 грудня 2020 року та (або) не пізніше ніж за тридцять календарних днів після вимоги Позикодавця. При цьому: повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 20000 (двадцять тисяч) доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків міста Бобринець (за вибором Позикодавця) на день передачі грошей».
Пунктом 2 визначено, що цей договір є невід`ємною частиною договору позики, укладеного сторонами 01 грудня 2015 року. Договір підписано сторонами: позикодавець- ОСОБА_1 , позичальник ОСОБА_2 (Т.1, а.с.10).
Згідно висновку експертного дослідження від 11 листопада 2021 року, підпис у графі «Позичальник» у Договорі про внесення змін до Договору позики від 01 грудня 2015 року, від 15 листопада 2016 року виконано, ймовірно, ОСОБА_2 (Т.2 а.с.206-211).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 19 вересня 2025 року підпис від імені ОСОБА_2 на Договорі від 15 листопада 2016 року про внесення змін до Договору позики від 01 грудня 2025 року імовірно виконаний ОСОБА_2 (Т.3, а.с.93-100).
16 грудня 2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 лист, згідно якого 
повідомив ОСОБА_2 про те, що останній заборгував йому 469 800 грн, що по курсу НБУ, станом на 01 грудня 2019 року складало 20 000 доларів США, які до цього він не повернув. Термін повернення боргу був до 01 грудня 2016 року (Т.1, а.с.91).
15 травня 2019 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу щодо припинення обробки земельної ділянки кадастровий номер 3520883600:02:000:0247 (Т.1, а.с.92).
З приводу незаконного, як вважає ОСОБА_2 , користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247, відповідач неодноразово звертався до поліції з заявами про вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190, 197-1, 356, ч.1 ст. 358 КК України (Т.1, а.с. 93-104,118-131).
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 грудня 2016 року, ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів (Т.1, а.с.132-136).
Ухвалою Кіровського районного суду м Кіровограда від 10 березня 2017 року, ОСОБА_2 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. (Т.1, а.с.139-140).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона –позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у змісті постанов від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 26 червня 2024 року у справі № 758/5328/22 (провадження № 61-3560св24).
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та не спростовано відповідачем, що 01 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики в письмовій формі, до якого було внесено зміни договором від 15 листопада 2016 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму (позику) в розмірі 500 000 грн, що на день передачі відповідала еквівалентові суми 20 000 доларів США. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору, про що зазначено у договорі. Повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 20 000 доларів США, та зазначену суму відповідач повинен був повернути до 01 грудня 2020 року та (або) не пізніше ніж за 30 календарних днів після вимоги позикодавця.
Договір підписано позивачем та відповідачем. Також в договорі із відповідними змінами є посилання на те, що сторони повною мірою усвідомлюють значення своїх дій, діють на підставі вільного волевиявлення, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними.
Відтак, підписавши договір, позичальник погодився з усіма його умовами, підтвердивши своїм підписом, в тому числі, те, що суму позики ним отримано до підписання договору позики від 01 грудня 2015 року.
Відповідач підписав зміст договору позики із змінами без будь-яких застережень, отже умови договору, в тому числі і щодо повернення суми позики, є обов`язковими для виконання позичальником.
Отримання відповідачем суми позики підтверджується самим договором позики від 01 грудня 2015 року, який укладено в письмовій формі та підписано ОСОБА_2 без будь-яких застережень, у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги про те, що не відбулось реального виконання договору, через відсутність боргової розписки, не заслуговують на увагу та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики всупереч його волевиявленню, а також, в подальшому, укладення між ним та позивачем 15 листопада 2016 року додаткової угоди, у зв`язку з чим підстав щодо визнання договору позики недійсним не встановлено.
Крім того відповідач договір позики з подальшими змінами від 15 листопада 2016 року не оспорював, тобто не спростував під час вирішення справи презумпцію дійсності правочину, визначену змістом статті 204 ЦК України.

Щодо заяви представника відповідача, поданої до суду апеляційної інстанції, в порядку ст. 43, 182-183 ЦПК України.
Представник відповідача подав до апеляційного суду заяву (клопотання) в якій просив визнати договір позики від 01 грудня 2015 року – неукладеним; визнати додаткову угоду від 15 листопада 2016 року – фіктивною (недійсною) в порядку ст. 234 ЦК України. Просив вирішити це клопотання (заяву) одночасно з ухваленням судового рішення у цій справі. В обґрунтування зазначено, що позивач не надав жодного доказу, який би підтвердив реальне виконання ним обов`язків за договором позики – щодо реальної передачі коштів, крім факту укладення самого договору. Оскільки фактична передача коштів між сторонами за договором позики від 01 грудня 2015 року не доведена, і реально не відбулася, то враховуючи то договір позики слід вважати неукладеним. Відповідно, факт неукладеного договору не породжує ніяких правових наслідків для додаткової угоди щодо цього договору у тому числі і додаткової угоди у вигляді договору від 15 листопада 2016 року, на який посилається позивач у позові, і реальність укладення якого заперечується відповідачем.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що вказане клопотання підлягає залишенню без розгляду, у зв`язку з тим, що містить окремі позовні вимоги, зокрема про визнання додаткової угоди від 15 листопада 2016 року фіктивною (недійсною), в порядку ст. 234 ЦК України та не може бути вирішене під час розгляду цієї справи, ураховуючи передбачені ст. 367 ЦАК України межі розгляду справи апеляційним судом. 
Колегія суддів зауважує, що відповідач своїм правом на подання зустрічного позову у цій справі або ж окремого позову не скористався.
Суд першої інстанції, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив й оцінив всі надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку, що спірні правовідносини виникли із укладеного між сторонами договору позики, і позивачем доведено належними та допустимими доказами заявлені ним вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Сам факт підписання відповідачем ОСОБА_2 договору позики грошових коштів від 01 грудня 2015 року та договору про внесення змін до договору позики від 01 грудня 2015 року, за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від позикодавця обумовлених цим договором грошових коштів еквівалентній сумі у розмірі 20 000 доларів США. 
Більш того, відповідач не надав суду доказів про те, що позивач ввів його в оману при укладенні спірного договору позики, як про це зазначає ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі.
Твердження ОСОБА_2 , викладені ним в апеляційній скарзі про те, що текст договору нанесено на пустий бланк з його підписом, не підтверджено відповідними доказами, зокрема висновками судових експертиз. 
Інші доводи апеляційної скарги апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
Оскаржене судове рішення ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, їх належній оцінці, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому з передбачених статтею 375 ЦПК України підстав, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК – відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_2 про визнання фіктивною (недійсною) додаткової угоди від 15 листопада 2016 року повернути без розгляду.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Буряк Володимир Васильович, залишити без задоволення.
Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 03.07.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко