ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 240/21955/25
адміністративне провадження № К/990/51919/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Соколова В.М.,
розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 (суддя Токарева М.С.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2025 (суддя-доповідач Капустинський М.М., судді: Шидловський В.Б., Сапальова Т.В.),
УСТАНОВИВ:
1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) 12.09.2025 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - військова частина НОМЕР_1 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у незастосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704), у редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні період з 20.04.2024 по 05.11.2024 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме: невизначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,14 вказаної Постанови;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок грошового забезпечення та доплатити:
за період з 20.04.2024 по 05.11.2024 включно належні, з урахуванням проведених раніше виплат, суми грошового забезпечення, обчисленого з розміром посадового окладу 8960,00 грн на місяць та окладу за військовим званням 2300,00 грн на місяць, визначених з урахуванням пункту 4 Постанови №704, у редакції, чинній з 29.01.2020, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а саме: установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-IX, на відповідні тарифні коефіцієнти;
за період з 20.04.2024 по 05.11.2024 включно належні, з урахуванням проведених раніше виплат, суми грошової допомоги для оздоровлення, обчисленої з розмірів посадового окладу з 20.04.2024 по 05.11.2024 - 8960,00 грн та розміру окладу за військове звання з 20.04.2024 по 05.11.2024 - 2300,00 грн на місяць, визначених з урахуванням пункту 4 Постанови №704, у редакції, чинній з 29.01.2020, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а саме: установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-IX станом на 01.01.2024, на відповідні тарифні коефіцієнти.
2. Ухвалою від 18.09.2025 Житомирський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрив провадження у справі.
3. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску строку.
4. На виконання вимог ухвали від 16.10.2025 представник позивача подав заяву про поновлення строку на звернення до суду, у якій зазначив, що днем порушення права позивача на перерахунок та виплату грошового забезпечення є 18.06.2025 - день набрання законної сили рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 щодо визнання дій Кабінету Міністрів України при прийнятті постанови від 12.05.2023 №481 неправомірними, визнання протиправним та нечинним пункту 2 цієї постанови. Саме 18.06.2025 в судовому порядку було відновлено право військовослужбовців Збройних Сил України щодо перерахунку грошового забезпечення, ураховуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а не виходячи з фіксованого розміру 1762,00 грн.
5. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 у задоволенні заяви позивача про поновлення відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.
6. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 залишено без змін.
7. Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що період з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка передбачає тримісячний строк звернення до суду.
7.1. Відлік тримісячного строку звернення до суду у спірних правовідносинах розпочався 05.11.2024, а саме при звільненні з військової служби та отриманні грошового атестата позивач мав би бути обізнаним про всі суми, що йому були нараховані та виплачені, однак до суду з цим позовом позивач звернувся 12.09.2025, тобто з пропуском строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
7.2. Крім того, суди обох інстанцій зауважили, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 не впливає на перебіг процесуального строку в цій справі, оскільки не має ретроактивної дії.
8. Не погодившись із прийнятими судовими рішеннями, покликаючись на порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2025, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
9. На обґрунтування касаційної скарги, з-поміж іншого, позивач зазначив, що єдиним документом, що був йому виданий на руки в день звільнення, був витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2024 №310, що знаходиться в матеріалах справи, однак в ньому жодним чином не зазначені суми, що мали бути виплачені позивачу. 
10. Ухвалою від 18.12.2025 Верховний Суд відкрив касаційне провадження з підстав перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, положень статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо підстав для залишення позову без розгляду.
11. Відзиву на касаційну скаргу відповідач не подав.
12. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
13. Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
14. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
15. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
16 На стадії касаційного провадження спірним є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, предметом якого є порушення відповідачем законодавства про оплату праці та невиплата позивачу грошового забезпечення в належному розмірі за період з 20.04.2024 по 05.11.2024.
17. Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
18. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
19. Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
19.1. «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
19.2. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
20. З метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) здійснила перегляд судового рішення у справі №460/21394/23.
20.1. У зазначеній постанові Судова палата дійшла висновку, що, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).
20.2. Судова палата сформувала єдиний підхід до нових змін в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, а саме: такі зміни не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належить працівнику за період до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.
21. З огляду на наведені висновки, правовідносини за період невиплати спірних сум грошового забезпечення, позовні вимоги за який залишені судами без розгляду, врегульовуються приписами статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, яка була чинна в період спірних правовідносин.
22. Ураховуючи щомісячний характер нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, правовідносини щодо невиплати сум грошового забезпечення позивача за період з 20.04.2024 по 31.10.2024 регулюються приписами частини першої статті 233 КЗпП України, яка початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
23. Водночас нарахування та виплата грошового забезпечення за фактично відпрацьований час у місяці звільнення (з 01.11.2024 по 05.11.2024), підлягає виплаті роботодавцем у складі повного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України, а тому цей період охоплюється частиною другою статті 233 КЗпП України, яка визначає, що тримісячний строк звернення до суду починається з моменту отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.
24. Дійшовши висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суди попередніх інстанцій пов`язали початок обчислення тримісячного строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, з днем звільнення ОСОБА_1 з військової служби та ознайомлення його з грошовим атестатом, а саме: 05.11.2024.
26. У контексті зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд зауважує про таке.
27. Так, за приписами пункту 11.1 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (додаток до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 22.04.2021 №104) грошовий атестат видається військовослужбовцю військовою частиною, в якій він перебуває на грошовому забезпеченні, зокрема, у випадку вибуття до нового місця служби (навчання) з виключенням зі списків особового складу військової частини.
28. Форма грошового атестата встановлена додатком 16 Правил та передбачає відображення в атестаті всіх складових грошового забезпечення військовослужбовця, які йому нараховані та виплачені у день виключення зі списків особового складу військової частини.
29. Отже, грошовий атестат за своєю правовою природою є документом про остаточний розрахунок військової частини з військовослужбовцем у день його виключення зі списків особового складу військової частини та підтверджує виплату належних йому складових грошового забезпечення саме на цей день, водночас грошовий атестат не містить інформацію про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення з розшифровкою за його складовими за минулі періоди служби.
30. За таких обставин Верховний Суд частково погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що з моментом отримання грошового атестата позивач міг дізнатися про можливе порушення свого права на належне грошове забезпечення, однак лише за період з 1 по 5 листопада 2024 року. Проте суди попередніх інстанцій не встановили факту отримання позивачем грошового атестата, не дослідили його зміст, а сам атестат у матеріалах справи відсутній.
30.1. Дослідження змісту грошового атестата могло б дати підстави для висновку щодо обсягу нарахованого та виплаченого грошового забезпечення в день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини і, відповідно, можливості позивача дізнатися про порушення свого права, однак такого дослідження судами обох інстанцій не здійснено, що виключає обґрунтованість наведених висновків.
31. Крім того, Суд зауважує, що частина друга статті 233 КЗпП України початок строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 01.11.2024 по 05.11.2024 пов`язує з датою одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
32. Щодо питання дотримання позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог за період з 20.04.2024 по 31.10.2024, Верховний Суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували дати, з якою частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору, а саме: день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права щодо кожного місяця спірного періоду.
33. Суд касаційної інстанції звертає увагу, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. Такий висновок узгоджується з висновками Судової палати у згаданій вище постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.
34. Чинне законодавство не передбачає форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
35. Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
36. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
37. Проаналізувавши положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» і Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, Верховний Суд дійшов висновку, що спеціальне законодавство не встановлює обов`язку роботодавця інформувати військовослужбовця про суму нарахованого та виплаченого грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат. Саме тому, з огляду на відсутність такого регулювання у спеціальних нормах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи загального трудового законодавства, які покладають на роботодавця відповідний обов`язок.
38. Так, положення статті 110 КЗпП України передбачають, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:
а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;
б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;
в) сума заробітної плати, що належить до виплати. 
39. Обумовлений приписами цієї статті обов`язок роботодавця забезпечує працівнику визначеність у нарахованих і виплачених сумах та, у разі виникнення спірних ситуацій, сприяє своєчасному захисту його трудових прав.
40. Зазначений підхід узгоджується і з міжнародними стандартами. Норми національного законодавства (стаття 110 КЗпП України) повністю відповідають положенням статті 14 Конвенції про захист заробітної плати 1949 року (№95), ратифікованої Україною 04.08.1961, яка передбачає необхідність ужиття ефективних заходів для забезпечення інформування працівників у належний і зрозумілий спосіб, зокрема,
(b) під час кожної виплати заробітної плати - про відомості щодо їхньої заробітної плати за відповідний період оплати праці, якщо такі відомості можуть змінюватися.
41. У розвиток положень Конвенції 95 Комітет експертів із застосування конвенцій та рекомендацій CEACR (МОП) сформував Рекомендацію щодо захисту заробітної плати 1949 року (№85), пункт 7 розділу IV якої конкретизує, що працівників слід інформувати під час кожної виплати заробітної плати про такі відомості, які стосуються відповідного періоду виплати та можуть зазнавати змін: 
(a) валова сума нарахованої заробітної плати;
(b) усі відрахування, які були здійснені, із зазначенням підстав та їхнього розміру;
(c) чиста сума заробітної плати, що підлягає виплаті.
42. Отже, як норми національного законодавства, так і міжнародні стандарти покладають на роботодавця чіткий обов`язок забезпечити працівникові повну, своєчасну та зрозумілу інформацію про склад, розмір і підстави нарахування та виплати заробітної плати. 
43. Як зазначалося, законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві.
44. Таким чином, для встановлення дат, з якими частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 20.04.2024 по 31.10.2024, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць зазначеного періоду. 
45. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення процесуального питання, у зв`язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про недотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом та, як наслідок, залишення позову без розгляду на підставі частини третьої статті 123 КАС України.
46. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
47. Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та за наслідками її перегляду постанови суду апеляційної інстанції про залишення без розгляду позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
48. Ураховуючи результат касаційного розгляду, витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.
49. Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2025 скасувати.
3. Справу №240/21955/25 направити для продовження розгляду до Житомирського окружного адміністративного суду.
4. Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не оскаржується.

Суддя-доповідач С.А. Уханенко
Судді: О.В. Кашпур
В.М. Соколов