ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року
м. Київ

справа № 143/520/24
провадження № 61-13384св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

заявниця - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Погребищенська міська рада Вінницького району Вінницької області, Міністерство оборони України, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Вінницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, залучивши заінтересованою особою Погребищенську міську раду.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2024 року залучено до участі у справі заінтересовану особу Міністерство оборони України.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2024 року задоволено заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Мазуренко Л. О. і залучено до участі у справі заінтересовану особу Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Свої вимоги заявниця мотивувала тим, що з березня 2013 року до грудня 2022 року вона і ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ними проживали ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які за розпорядженням від 21 травня 2014 року № 139 «Про призначення опікуна дітей, позбавлених батьківського піклування», перебували під опікою ОСОБА_1 .

Вони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, як сім`я, здійснювали свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, оскільки були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, обробляли земельні ділянки, придбавали майно, мали спільні сімейні інтереси та взаємні права і обов`язки, надавали взаємну допомогу один одному, спільно забезпечували себе та дітей всім необхідним для життя, виховували дітей. Фактично виконували всі права та обов`язки подружжя.

До державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу не зверталися, оскільки соромилися того, що мали досить велику різницю у віці, а також у цьому не було такої потреби. Спільних дітей за час їхнього проживання вони не мали. На час спільного проживання кожен із них у зареєстрованому шлюбі з іншими особами не перебували.

10 липня 2022 року відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 № 448 ОСОБА_2 призваний на військову службу. 09 грудня 2023 року надійшло повідомлення про те, що 06 грудня 2023 року ОСОБА_2 внаслідок отриманого поранення несумісного з життям, загинув під час несення служби на території Краматорського району Донецької області. 04 квітня 2024 року відбулося поховання тіла ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що їх шлюб не був офіційно зареєстрований, вона не може реалізувати свої конституційні права, зокрема не може отримати свідоцтво про смерть чоловіка, документи з військової частини та з матеріалів кримінальної справи щодо встановлення причин смерті ОСОБА_2 , висновок експертизи тощо.

Також вона є опікуном та утримує трьох неповнолітніх дітей. Коли ОСОБА_2 був живий, то вони вдвох спільно могли забезпечувати їх. Наразі вона не має змоги працевлаштуватися і їй вкрай важко самостійно фінансово підтримувати нормальні умови життєдіяльності цих дітей, тому вона бажає у подальшому оформити пенсію по втраті годувальника у зв`язку із загибеллю чоловіка - військовослужбовця під час виконання ним завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Встановлення даного факту має юридичне значення для неї, так як дозволить реалізувати право на отримання одноразової грошової допомоги та пенсії у зв`язку із загибеллю її чоловіка та не порушує прав та інтересів інших осіб, у тому числі прав заінтересованих осіб.

На підтвердження проживання надала акти обстеження умов проживання, акти перевірки матеріально-побутових умов за різні періоди за 2014, 2015, 2016, 2018, 2021, 2022, 2023, 2024 роки, складені уповноваженими працівниками Погребищенської міської ради, на яких відображено, що ОСОБА_2 є співмешканцем ОСОБА_1 та членом сім`ї, проживає разом із ОСОБА_1 та дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . Також надала фотокартки, на яких відображено участь ОСОБА_2 на їх сімейних святах, хрестинах, випускному балі у школі та побуті.

У зв`язку з наведеним вона просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як чоловіка і дружини з 06 грудня 2014 року до 06 грудня 2023 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не має права на отримання одноразової грошової допомоги. Також заявниця не навела вмотивованих доводів, які б свідчили про те, що встановлення факту постійного проживання її як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із загиблим ОСОБА_2 , відповідно до чинного пенсійного законодавства є підставою для призначення їй пенсії по втраті годувальника. Оскільки заявниця не перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , то вона не має права на призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Заявниця не довела належними та допустимими доказами, що встановлення у судовому порядку такого факту матиме для неї юридичне значення, тобто призведе до виникнення особистих чи майнових прав, зокрема права на отримання одноразової грошової допомоги та/або призначення їй пенсії по втраті годувальника. 

Також суд вказав, що відсутні підстави для залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 з підстав, передбачених частиною шостою статті 294 Цивільного процесуального права України (далі - ЦПК України), оскільки між заявницею та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги. Також відсутні підстави для висновку про наявність спору про право щодо призначення пенсії по втраті годувальника між заявником та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, оскільки ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії до відповідного органу не зверталася.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Встановлено факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 і який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 06 грудня 2014 року до 06 грудня 2023 року.

Суд апеляційної інстанції керувався тим, що надані заявницею докази та показання свідків підтверджують, що вона дійсно проживала з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу до дня його смерті, вони вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет, спільне харчування, приймали участь у вихованні дітей, опікуном яких призначена ОСОБА_1 , по утриманню спільного житла, надавали допомогу і підтримку один одному, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю і сім`ї. Зазначений факт породжуватиме для заявниці юридичні наслідки щодо реалізації прав, визначені Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановити який в позасудовому порядку вона не має можливості.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2025 року Міністерство оборони України подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Безпосередньо у касаційній скарзі заявник просив поновити строк на касаційне оскарження.

Підставою касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 809/1346/17, від 19 березня 2021 року у справі № 1840/2940/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

На думку заявника, судом апеляційної інстанції не враховано, що надані заявницею докази не підтверджують факт ведення нею спільного господарства із ОСОБА_2 як чоловіком і жінкою без реєстрації шлюбу.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу Міністерства оборони України не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року касаційна скарга Міністерства оборони України передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Міністерства оборони України (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 143/520/24 з Погребищенського районного суду Вінницької області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У листопаді 2025 року матеріали справи № 143/520/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі розпоряджень Ямпільської районної державної адміністрації від 01 квітня 2014 року № 130-ОД, від 01 квітня 2014 року № 129-ОД, від 01 квітня 2014 року № 131-ОД надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування (т. 1, а. с. 24 зворот, 28, 30 зворот).

Відповідно до розпорядження № 139 Погребищенської районної державної адміністрації від 21 травня 2014 року ОСОБА_1 призначена опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. с. 24).

Згідно з актом перевірки матеріально-побутових умов проживання дитини - сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування, складеного 26 січня 2015 року, дитина ОСОБА_4 проживає в с. Новофастів Погребищенського району, навчається у Новофастівській ЗОШ; опікун - ОСОБА_1 ; сім`я проживає у власному будинку; наявне підсобне господарство: птиця, корова, свині; із дитиною проживають: ОСОБА_2 - ПП «Зоря» різноробочий, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , 1996 року народження, студент; ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 13).

Відповідно до акта обстеження умов проживання дітей, позбавлених батьківського піклування, складеного 09 червня 2016 року, у будинку із трьох кімнат на АДРЕСА_2 , умови проживання задовільні; за цією адресою проживають: ОСОБА_1 - мати-опікун, ОСОБА_2 - співмешканець, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - діти позбавлені батьківського піклування (т. 1, а. с. 14).

Згідно з актом обстеження умов проживання дітей, з метою перевірки стану утримання дітей під опікою, складеного 13 червня 2018 року, у будинку із трьох кімнат на АДРЕСА_1 , умови проживання задовільні; за цією адресою проживають: ОСОБА_1 - опікун, ОСОБА_2 - співмешканець, ОСОБА_3 - підопічна, ОСОБА_4 - підопічний, ОСОБА_5 - підопічний. В сім`ї створені належні умови для виховання дітей (т. 1, а. с. 14 зворот).

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 20 квітня 2022 року на підставі планової перевірки сімей, з метою обстеження умов проживання дітей у будинку на АДРЕСА_1 , умови проживання відповідають нормам, за вказаною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 15).

Актом обстеження умов проживання від 12 травня 2021 року на підставі планових перевірок сімей, з метою обстеження умов проживання дітей у будинку на АДРЕСА_1 ; умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним умовам; за цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - різноробочий, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 16).

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 05 квітня 2024 року комісія обстежила будинок АДРЕСА_3 , з метою виявлення осіб, які у ньому проживають. Комісією встановлено, що згідно з погосподарською книгою на житловий будинок у ньому зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Під час здійснення перевірки комісія підтвердила, що громадянин ОСОБА_2 , 1989 року народження, дійсно проживав за вказаною без реєстрації (т. 1, а. с. 17).

Згідно з актом перевірки матеріально-побутових умов проживання дитини - сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування, складеного 12 серпня 2014 року, дитина ОСОБА_4 проживає в с. Новофастів Погребищенського району, навчається у Новофастівській ЗОШ; опікун - ОСОБА_1 ; сім`я проживає у будинку, що складається із трьох житлових кімнат наявне підсобне господарство: птиця, корова, теля, свині; стан здоров`я дітей, опікуна - задовільний; із дитиною проживають: ОСОБА_2 - ПП «Зоря» різноробочий, ОСОБА_1 - догляд за дітьми, ОСОБА_6 , 1996 року народження студент; ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - утриманець (т. 1, а. с. 18).

Відповідно до акта обстеження умов проживання, складеного 02 червня 2023 року з метою обстеження умов проживання на АДРЕСА_1 - умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним вимогам, для виховання та розвитку дитини створені умови, за цієї адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - різноробочий; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 21).

Довідкою від 30 серпня 2023 року № 4/2135 підтверджується, що солдат ОСОБА_2 , 1989 року народження, призваний на військову службу в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 10 липня 2023 року № 448 (т. 1, а. с. 26).

Згідно з актом обстеження № 7, складеного 24 жовтня 2023 року старостою Новофастівського старостинського округу Л. Шепетя, в буд  АДРЕСА_1 проживає 5 осіб: ОСОБА_1 (зареєстрована і проживає), ОСОБА_2 - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , але фактично проживає: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 26 зворот).

Із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 19 червня 2024 року видно, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 27 грудня 1987 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 14. Згідно з рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2012 року (справа № 220/2196/2012) шлюб розірвано (т. 1, а. с. 60).

Погребищенською міською радою надано до суду виписку із погосподарської книги Новофастівського старостинського округу та акт обстеження житлово-побутових умов проживання (т. 1, а. с. 83-85).

Міський голова Погребищенської міської ради С. Волинський посвідчив виписку з погосподарської книги Новофастівського старостинського округу Погребищенської міської ради, у якій вказано, що згідно записів погосподарських книг с. Новофастів за 2006-2020 роки, 2011-2015 роки, 2016-2020 роки, 2021-2025 роки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_4 , з 11 травня 2006 року (т. 1, а. с. 84).

В акті обстеження житлово-побутових умов проживання від 31 липня 2024 року № 10 зазначено про те, що комісія підтверджує, що ОСОБА_2 , 1989 року народження, дійсно проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 2012 року, без реєстрації (т. 1, а. с. 85).

Відповідно до сповіщення командира військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.1, а. с. 20).

Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті, сформованого 16 січня 2025 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що Погребищенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі складено актовий запис № 323 (т. 1, а. с. 142).

У суді першої інстанції заінтересована особа - Погребищенська міська рада визнала вимоги заяви і не заперечила проти їх задоволення (т. 1, а. с. 169).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зауважувала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Отже, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду розглядала питання юрисдикційності справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги, де, серед іншого, виснувала, що між особою і Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.

Зазначений правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду також у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями частини першої статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі
№ 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі
№ 694/1540/20).

Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним і достатнім підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей, переваги більш вагомих доказів. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Апеляційний суд надав обґрунтовану правову оцінку поданим доказам спільного проживання заявниці разом із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявності спільного побуту, ведення спільного господарства, та з урахуванням принципу балансу вірогідностей дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення такого факту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що заявницею надано достатньо доказів, які у своїй сукупності підтверджують наявність між нею та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , у заявлений період правовідносин, притаманних подружжю. Зазначене узгоджується з поясненнями свідків та іншими доказами.

Крім того, спільне проживання заявниці разом із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується численними актами обстеження умов проживання дітей, що перебували під опікою та які проживали у будинку ОСОБА_1 . Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 сприймав/асоціював ОСОБА_1 , як свою дружину, а їх правовідносини - як сімейний союз. 

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав обґрунтовану правову оцінку.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Міністерства оборони України по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається Міністерство оборони України у касаційній скарзі.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим рішенням апеляційного суду.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник